Джудит Гулд
Никога достатъчно богати

Превод от английски: Георги Шивачев, Вера Борисова, Румяна Атанасова, 1994

chitanka.info

Пролог

На момичето му оставаше съвсем малко да живее.

Пружината на леглото й в нейния апартамент на третия етаж в жилищна сграда встрани от Лексингтън авеню се люлееше, тракаше и скърцаше.

Тя бе готова да надмине себе си. При всяко проникване тя го поемаше, хълбоците й страстно се издигаха над матрака, за да срещне мъжа по средата на пътя.

Очите на мъжа бяха възбудени и блестяха като две малки огледала. Пот покриваше голото му тяло, което блестеше като полирана повърхност. Тя беше прикована към леглото от неговите слабини, нанизана на пениса му. Силата на живота и смъртта мощно изпълваше главата му и някакво подлудяващо заслепение обземаше цялото му същество. Без да прекъсва ритъма на движенията си, той протегна ръка назад и почувства хладината на метала.

Невероятен прилив на сила обхвана тялото му.

Кръв, кръв, кръв — под него, където тя се извиваше като прободено прасе, където беше свързана с него с плътна маса от набъбнала от кръв плът и нейният живот бе негов.

— Ти си курва! — изръмжа той, като я напомпваше с нова ярост.

Тя простена и се сгърчи.

— Кажи го! — извика грубо той.

— Да! — простена тя. — Да, аз съм курва! Не спирай! А, да, така е, продължавай! Не спирай!

С рязко движение скритата кама подскочи, блесна и сякаш оживя. В този момент очите й се отвориха широко и блеснаха. Внезапното й осъзнаване смрази езика й.

Преди да може да извика, камата се заби в гърлото й, като преряза гласните й струни.

— Грррр! — ръмжеше гърлото й.

Гейзер от кръв изпръска стените.

Тя почти се повдигна.

Камата се плъзна срещу лицето й, връхлетя върху носа й и отряза върха му.

Тялото й се изви като дъга и очертанията на ребрата й изпъкнаха нагоре като скулптурен релеф. Пръстите й се свиха и се бореха. Кокалестите й хълбоци подскочиха нагоре.

Той я режеше. Режеше.

Тогава соковете на живота се раздвижиха в подутите му тестиси и бликнаха навън в момента на смъртта й.

Под него тялото й се извиваше в агонизиращи гърчове и когато той се отдръпна, последен изблик от сперма опръска триъгълника й от къдрави косми.

Няколко минути по-късно, с тяло, безчувствено от облекчение, той внимателно се промъкна до най-близката станция на метрото и се изгуби в тълпата.

I
Един ден в страната на Оз

1

Декември 1988

Полет 18 на Американските въздушни линии бе съпроводен с попътен вятър по целия път от Сан Франциско. Самолетът трябваше по разписание да пристигне в Ню Йорк в 6:15, но червеното му око се насочи надолу към летище Кенеди почти двайсет минути по-рано.

С изключение на малки смушения над Големите езера, полетът бе спокоен. Въздушните пътища бяха почти пусти в часовете между полунощ и разсъмване, почти празен беше и самолетът Боинг 767.

Едуина Дж. Робинсън, сезонна пътничка, световноизвестна делова жена, не бе любителка на студени ястия, колкото и добре да бяха сервирани. Тя изпи три чаши сравнително добро шампанско и чаша и половина далматинско вино; после, след като светлинният надпис за коланите на седалките угасна, тя напусна мястото си от първа класа някъде между Долината и Тахоу и прекара следващите четири и половина часа във втора класа. Там чрез повдигане на облегалките за ръце на трите съседни места от средните надлъжни редици тя си направи удобно, макар и малко тясно легло. Вместо да ползва малките и тънки като пощенски марки възглавнички в хартиени калъфки и леки квадратни одеяла, тя си бе подготвила огромна чанта, изпълнена с нещо много важно за пътуване — удобна пухена възглавница с кралски размери. Тази възглавница, комбинирана със специална пелерина от норка в убит електриково син цвят, която тя сама беше моделирала и която можеше да послужи като луксозно одеяло, й позволяваше да се чувства като у дома си. Едуина обичаше пътешествията и комфорта. Тя носеше обичайните си дрехи за пътуване — спортна екипировка „Спандекс“ (тази във виолетов цвят), допълнена със зелени велурени боти „Маноло Блахник“, разкошно украсени с големи стъклени брилянти. Заспа незабавно и не се събуди докато не почувства потръпванията на самолета, които показваха началото на спускането му към летището. Точно преди стюардесата да я докосне, тя се събуди сама, прибра възглавницата обратно в чантата, взе пелерината си, напусна импровизираното си легло и се отправи към стратегическото си място на първия ред, специално избрано до предния изход.

Докато самолетът се движеше по пистата към терминала, Едуина изглеждаше изцяло подмладена. Тя вече бе поправила яркия си грим, бе сресала дългите си кичури от блестящите си оранжеви коси, приятно къдрави в стил Ботичели и меки като пух при докосване. Беше бодра, а очите й блестяха в нетърпеливо очакване на новия ден.

В момента, в който вратата се отвори, тя изскочи навън, повдигна глава и ноздрите й се раздвижиха, жадно вдишвайки свежия въздух в акордеонния тунел. Беше хубаво, сухо, истинско зимно време.

— Отново у дома, отново у дома, тра-ла-ла! — тананикаше си тя задъхано и се отправи през обширния празен терминал надолу към багажните транспортни ленти в приземния етаж.

— Върнах се, Манхатън, независимо от това дали си готов или не! Върнах се при твоите мръсотии и кал, и престъпления и живот! Ах! Хубавата зима те кара да се чувстваш отлично!

Едуина като че ли танцуваше; тя изпадаше в еуфория всеки път, когато се завръщаше у дома от някакво пътуване. Ню Йорк представляваше своеобразен, буен карнавал, крещящ, заслепяваш и наелектризиращ, а тя беше нюйоркчанка. И това си личеше. О, как си личеше! Нейната безгрижна елегантност и неподправен стил, енергичната, гъвкава походка, сякаш тя винаги знаеше къде отива, блестящият начин, по който се обличаше от главата до петите, я правеха отдалеч да прилича на жителка на всеки град, с изключение на Париж и Лондон.

Всичко в нея бе предизвикателно космополитно и по същество като от Готхам; елегантната осанка и стройните, дълги крака, уверената й походка, цялата й странна красота — дълъг като на лебед врат, високи скули, впечатляващо широка и голяма уста, орлов и подчертано благороден нос. Всичко от нея поотделно отглеждаше несъвършено и агресивно, но в съвкупност поразяваше и то не само от гледна точка на физическата красота. Неподдаващото се на дефиниране излъчване и радостта от живота бликаха от нея и около нея. Много по-съвършени красавици са бивали отхвърляни към самотата на забвението.

— Уини! — извика тя и махна с ръка, като влезе в багажното отделение.

Въпреки че самолетът пристигна по-рано, той бе вече там. Уинстън, нейният предан служител, отговарящ за пътуванията, я очакваше до транспортната лента, на която щеше да се появи багажът й, макар че мониторите все още не бяха я посочили. С голямото си неугледно тяло, очевидно ирландец, с буйни кичури от бяла коса, Уинстън винаги предчувстваше коя ще бъде тя.

Отправяйки се към него, тя го възнагради с най-чаровната си усмивка. По-добре от всеки друг тя можеше да оцени скъпоценния камък, който притежаваше. Без значение колко закъснява самолетът или колко по-рано пристига, той винаги беше там и я чакаше предано. За Уинстън, изключителният автомобилен механик, такива обикновени обстоятелства като транспортно задръстване, заболяване, катастрофи, неблагоприятно време или технически аварии не бяха извинение. Нищо, освен смъртта не можеше да му попречи да се появи навреме и точно там, където трябваше. Тя често се чудеше как той постига това. Всеки път, когато се връщаше от модно ревю извън града с четирите си огромни метални контейнера, пълни догоре с образци от последната модна колекция на Антонио де Рискал, която тя показваше в централните магазини на големите градове, Уинстън бе винаги там — на летище Кенеди, летище Ла Гуардия или в Нюарк — с паркирания наблизо мерцедес, специално пригоден с лекота да поеме необикновено големите контейнери.

Тази сутрин, както винаги, Уинстън я гледаше с обожание и посегна към термоса с топло кафе в джоба на палтото си. Без тя да промълви дума, той напълни пластмасова чаша и стеснително й я подаде. Тя се усмихна с благодарност и обхванала чашката с двете си ръце, бавно засърба. Обичаше го точно такова — топло, силно, подсладено и черно.

Те не говореха. Уинстън чуваше много добре, макар че беше ням и тя поддържаше едностранния разговор до необходимия минимум. Макар и чрез мимики те обикновено добре се разбираха.

В очакване транспортната лента да тръгне, Едуина направи гримаса на досада и нетърпение. Както разбираше от задни и предни места в самолета, така бе запозната и с процедурата по получаване на багажа. Изнежена от запарените топли кърпи и шампанското, тя отново бе слязла при трудностите долу на земята. Обслужването в първа класа бе започнало и свършило при вратите на самолета. И за разлика от местата, които можеше да избира, тя нямаше никакъв контрол върху получаването на багажа. По цял свят, хората, които боравеха с него бяха подчертано еднакви към всички пътници. Независимо от това дали този факт й харесваше или не, Едуина беше достатъчно реалист, за да разбира кога нещата бяха вън дори от нейната намеса.

На Седмо авеню, обаче, където тя работеше, хората биха се заклели, че няма нищо на земята, което би могло да бъде вън от контрола й. Там тя се ползваше с репутацията на човек, който с магия премества планини и извършва невероятни чудеса. На нея гледаха като на най-страшното мъжко създание измежду всички — жена, която командваше сама себе си и света около нея.

„Едс, ти си незаменима, мила моя!“ беше само една от постоянните похвали на Антонио де Рискал. „Какво бих правил без тебе, мила!“ беше друга похвала. И това отношение към нея беше споделяно от най-важните им клиенти. Защото, когато не отиваше на някоя от обиколките на Антонио де Рискал с неговите контейнери, Едуина продаваше създадените от него облекла на купувачите от големите магазини на Седмо авеню 550. Обикновено се организираха двуседмични рекламни турнета, последвани от двуседмични ревюта в изложбената зала — дейност, в която тя участваше заедно с Клас Клаусен, подчертано надменен и изключително самодоволен млад мъж, преизпълнен от собствената си значимост. За тази своя дейност тя печелеше, подобно на принц, 120000 долара годишно, радваше се на щедри суми за разноски, ползваше премии и можеше да купува модни дрехи (от колекцията на Антонио де Пискал естествено) на цени, равни на себестойността им.

Нейният начин на живот излизаше извън границите на заплатата й благодарение на д-р Дънкан Купър, бившият й съпруг. С него тя се бе развела преди пет години и тогава започна да използва бащиното си име Робинсън. Тя получи родителските права за дъщеря им Алелуйа, която сега беше прекрасно дванайсетгодишно момиче. Макар че Едуина отказа да иска издръжка за нея. Дънкан настоя да даде своя принос и й приписа участие в размер на 1,5 милиона долара в построяването на южната кула на небостъргача Сан Ремо.

Разводът бе необикновено дружески, изненадващо лишен от взаимни обвинения и вместо да ги раздели, както това бе станало в брака им, направи ги приятели. Дори Алелуйа между Сан Ремо и втория й дом се придвижваше без лоши чувства и обичайно в добро настроение.

На всичко отгоре, когато Едуина участваше в обиколките на Антонио де Рискал из страната, Руби, нейната неоценима икономка, поемаше ролята на втора майка за Алелуйа.

Какво повече би могъл да желае човек? Едуина често си поставяше този въпрос. Относително млада, трийсет и две годишна, тя изглеждаше добре, беше здрава и живееше в чудесен апартамент в неоспоримия блестящ център на света. Тя олицетворяваше успеха с поста си на вицепрезидент на една от най-големите империи на модата; имаше бивш съпруг, на когото можеше да разчита като на приятел и дъщеря, която я преизпълваше със задоволство с всеки изминал ден. Какво повече наистина?

Две неща! Само две дребни неща. Но тя би могла да мечтае и за билет до Сатурн.

Едуина винаги бе искала самата тя да стане моделиер. Като платена служителка на моделиер без значение колко голяма бе заплатата й тя оставаше с неудовлетворена амбиция.

Още от нежната си седемгодишна възраст тя не само шиеше дрехи на куклите си, но и копираше за тях модели за възрастни от модните списания „Вог“ и „Харпърс Базар“, използвайки всякакви изрезки от платове, които попадаха в ненаситните й ръце. Единствено нейните кукли бяха облечени в миниатюрни модели, копирани от Шанел, Валентино и Ив Сен Лоран. На дванайсетгодишна възраст тя сама моделираше и ушиваше собствените си облекла. Носеше ги с гордост, като ги комбинираше с огромни шапки в стил Диор от петдесетте години.

Преди да срещне Дънкан, тя дори изкара двегодишен курс по модни облекла, като отклони няколко други мъже, докато той я убеди да се ожени за него. Но с женитбата и бременността тя трябваше да изостави амбициите си и през цялото време да играе ролята на добра съпруга и предана майка. Едва след развода, когато вече бе отегчена до сълзи, нейните амбиции се възродиха отново.

По това време тя добре знаеше, че не може сляпо да се втурне в този бизнес и да установи свой стил — тя нямаше достатъчно познания. Сдружи се с Антонио де Рискал със съзнанието, че най-доброто обучение, което можеше да получи, бе като работи в тази индустрия… До известна степен беше точно така. Единственият проблем бе, че не й се предостави възможност да моделира сама. Нито някога щеше да й се предостави. Антонио беше автократ. Той проектираше всичко сам, до последното копче и орнамент и Едуина се оказа само една от най-големите бизнес изпълнителки, вместо моделиерка, каквато тя страстно искаше да бъде.

Това беше единственото нещо, което тя желаеше — да скъса с дейността си да продава дрехите на някой друг и да проектира собствени модели. Преди време тя дори бе уточнила собствения си етикет: „Едуина Дж.“.

Но колкото по-възрастна ставаше, толкова по-неосъществима ставаше мечтата й. Ако някога мечтаеше „Едуина Дж.“ и будна, и насън, сега това й се случваше само един-два пъти дневно. Или въобще не се случваше. Както мечтите за бебета и примамливостта на долара в ръката.

Втората точка от списъка на желанията й изглеждаше още по-несигурна. Радостта от истинска любов в живота не беше нещо, което просто се случва — човек не можеше да излезе и да си я купи, когато пожелае.

Проблемът бе, че в живота й имаше твърде малко време и възможности за това. Тъй като моделиерството беше наистина творческа индустрия, много от мъжете, които срещаше, бяха педерасти — а тези, които не бяха такива, бяха или женени, или не от нейния тип. В редките случаи, когато се оставяше да бъде спечелена и поканена на вечеря, най-вече от мениджъри и купувачи, с които Антонио де Рискал въртеше бизнес, тя не пожелаваше да сподели с никого от тях дори една нощ, камо ли живота си.

А когато в още по-редки случаи срещаше мъжа, който й харесваше, успехът й работеше срещу нея. Тя беше твърде делова и компетентна за предпочитанията на повечето мъже. Въпреки еманципираното положение на жените и съгласието по много въпроси и обширните разговори за важността на кариерата, повечето от мъжете си оставаха по сърце шовинисти.

Нейната твърдост и компетентност я правеха да изглежда не особено женствена в очите им. Но какъв избор можеше да има? Тя често си задаваше този въпрос. Беше такава, каквато е и отговорностите, които беше поела, не бяха подходящи за слабите викториански жени. Големият бизнес изискваше големи мускули и същите тези мъже, които тя отблъскваше, защото мислеха, че е мъжкарана по характер, щяха да бъдат първите, които биха се възползвали от всяка слабост, която тя би показала.

Едуина беше обречена, защото беше твърда и би била още по-онеправдана, ако не беше такава. Така. Нямаше мъже в живота й.

Освен това, с изключение на Руби и Алелуйа, тя нямаше и приятелки.

И все пак тя не можеше честно да формулира нито едно основателно оплакване. Животът й не бе чак толкова труден и много по-взискателна жена би го намерила за съвсем задоволителен. Славата и богатството не я бяха накарали да се самозабрави и тя беше намерила извънредно удобно убежище за себе си.

Едно позвъняване я извади от размишленията й и транспортната лента изведнъж се раздвижи. Други пътници се събираха наоколо, като се блъскаха и се суетяха.

И ето, чудо! Може би заради необикновените им размери, четирите контейнера се показаха първи, чудовищни и неугледни, следвани — възможно ли бе това! — от двата й куфара.

Уинстън ги взе без усилие от конвейерната лента, осигури два електрокара с повдигащи механизми и след това тръгна навън в студената утрин към паркираната на по-малко от петнайсет метра кола.

Наличието на сигналната червена лампа — да паркираш толкова близо до терминала по това време — бе голямо удобство.

Едуина щедро възнагради хората от електрокарите, подмина задната седалка на мерцедеса — тя не беше сноб — и се настани отпред до Уинстън.

— У дома, Уини! — каза тя радостно. — Контейнерите отнеси в изложбената зала.

Тя никога не казваше очевидното. Често се случваше програмата за ревютата да бъде така напрегната, че в момента, в който тя пристигаше у дома си, Уинстън незабавно тръгваше за Клас Клаусен и заедно с него и контейнерите отиваше на летището за следващия полет. Модната империя на Антонио де Рискал, с капитал 325 милиона долара, беше управлявана като часовник, което приличаше на някакво чудо, откакто Едуина и Клас заместиха Рубио, заместника на Антонио, който поради заболяване не беше в състояние да работи през последните шест месеца.

Тя мислеше за него в този момент. Рубио Мендес. Сърдечен, наперен млад венецуелец. Някога сърдечен, вече не наперен, мъртъв венецуелец. Преди два дни, докато тя ръководеше ревюто при И. Магнин в Сан Франциско, Рубио почина в апартамента си на Лексингтън авеню от СПИН.

Той незабавно бе кремиран и погребалната церемония бе за този следобед.

Тези тъжни мисли угасиха блясъка в очите на Едуина. Сякаш за да подчертае настроението й, Уинстън забави ход поради първото транспортно задръстване в Манхатън.

Рубио щеше да й липсва.

Тя го харесваше. Рубио бе този, който я нае на работа преди три години напук на откритото противопоставяне и протести на Клас, който искаше да ангажира свой приятел вместо нея. Тя беше чула спора помежду им, когато бе излязла от тоалетната и беше тръгнала към асансьора след интервюто по повод кандидатурата й.

Клас: Ти, коцкар такъв, какво, по дяволите, искаш да кажеш! Ще наемеш тази жена? Тя коя е тя, още една мръсница, с която да скиташ?

Рубио: Млъкни, Клас. Тя е много по-способна от този негодник, когото ти искаш да вкараш при нас и ти го знаеш! Той не може да различи модни дрехи от стари парцали.

Клас: Какви са нейните квалификации, ако мога да попитам?

Рубио: Първо, тя е жена. В случай че не си забелязал, Клас, повечето от купувачите от универсалните и специалните магазини са жени. Това са жените, които идват тук за всички нови модни облекла.

Клас: Ако имах власт, щях да те уволня!

Рубио: Но ти нямаш власт, нали? Аз имам. Ти можеш да недоволстваш, да протестираш, всичко каквото поискаш. Всъщност, трябва да си щастлив, че се сработих с тебе. Аз имах последната дума, това е. Случаят е приключен.

Естествено от първия й работен ден, нямаше никакви симпатии между Едуина и Клас. Тя беше щастлива, че по правило, когато пътуваше, Клас беше в изложбената зала и обратно. Рубио така подреждаше нещата, че да не се срещат често.

Но тя работеше добре и бе справедливо оценена; нейните ревюта бяха отлично организирани и много успешни. Последното й ревю осигури безпрецедентна поръчка от И. Магнин на стойност два милиона долара, най-голямата поръчка, направена досега от един магазин.

При това положение не бе чудно, че когато симптомите на заболяването на Рубио се появиха и ставаха все по-сериозни, Антонио започна да намеква, че тя, а не Клас, ще поеме функциите на Рубио…, че когато настъпи момента, тя, не Клас Клаусен, ще стане вторият човек по важност и престиж след Антонио. И макар че Антонио никога не бе отишъл толкова далеч, че да заяви това недвусмислено, Рубио го бе направил. Преди месец той храбро й каза: „Говорих с Антонио, момичето ми, и всичко е уредено. Веднага щом хвърля топа, ти ще се качиш на мястото ми. Виждаш ли? И двамата ще си сменим местата“.

Двамата добре си поплакаха.

Сега, като гледаше напред претовареното автомобилно движение и сивите небостъргачи на Манхатън, кристалночисти и добре очертаващи се в далечината, лека тръпка премина по кожата на Едуина от краката до врата й. Тя щеше да заеме овакантения от Рубио пост номер две.

Тръпката изчезна неусетно, както се бе появила. Проклета болест! Защо животът трябва да е такъв?

При нормални обстоятелства изкачването по йерархическата стълбица и перспективата за петдесет процентно увеличение на заплатата биха я очаровали, но тъй като смъртта на Рубио й предоставяше тази възможност, тя чувстваше лош вкус в устата си. Надяваше се, че Антонио ще има благоразумието да изчака два дни, преди да обяви официално назначението й.

2

Антонио де Рискал дебнеше. Беше едва осем часа и трийсет минути сутринта, а той бе обладан от непреодолимо сексуално желание…

Той изръмжа на себе си, като запали цигара с фина, златна запалка „Дънхил“. Защо не можеше да се укроти либидото му? Още сутринта в деня на погребалната церемония на Рубио той стоеше на югоизточния ъгъл на Тридесет и шеста улица и Седмо авеню, като отправяше сладострастни погледи към бедрата и хълбоците на черни и пуерторикански момчета, които бутаха ръчни платформи, натоварени с окачени палта и рокли.

Смъртоносна болест се разпространяваше по улиците, но пенисът му като че ли не разбираше това.

Както винаги Седмо авеню приличаше на лудница. Хаосът и навалицата се простираха нагоре и надолу по него, както и по страничните еднопосочни улици около центъра за дрехи, където нахлуваха камиони, които товареха или доставяха стоки и безнадеждно затрудняваха движението, а носачи бутаха платформи с непокрити топове платове или готови дрехи — да се чуди човек как нещо чисто можеше да стигне до магазините. И като че ли бъркотията не стигаше, та стачници маршируваха напред-назад пред един фабрикант, чуваха се силни крясъци, клаксони и сирени; амбулантни търговци продаваха наркотици и кока-кола — и всичко това зашеметяваше хората. Сякаш се намираха на някакво тържище в ада.

Антонио де Рискал беше висок и строен, с вид на елегантен хищник, попаднал не на място сред тази ужасна мръсотия, подобно на диамант в кална яма. Тялото му беше аристократично удължено и стройно, което го правеше идеално за красиво скроени костюми. Неговите форми бяха съвършени и красиви като маниерите му: великолепни скули, зеленикавосиви очи и нос като шанца за ски скокове на фона на лице с меден тен. Ноктите му бяха грижливо оформени и лакирани, дори оплешивялото му теме с ивицата от сребриста и черна коса изглеждаше привлекателно.

— Пазете се! — извика някой зад него и той моментално отскочи настрана от пътя на движеща се към него гракаща платформа.

Той почервеня от ярост.

Копеле! — помисли си, свивайки юмруци. — Те като че ли винаги търсят най-добре облечения пешеходец, за да го прегазят!

Изведнъж раздразнението му се изпари и бе заменено от спонтанна ерекция в героични пропорции.

Здрасти! Какво е това? — попита се той. Докато платформата, която едва не го прегази, преминаваше край него, той спря погледа си върху носача, който я тикаше.

Милостиви боже! На колко ли е години? Осемнайсет? Най-много деветнайсет? При това практически без хълбоци, за които си заслужава да се говори.

Но масивните, мускулести бедра — о, да, те бяха великолепни. И под дебелата грейка, без съмнение, имаше още мускули. Момчето крачеше уверено с тези износени и скъсани дънки, така плътно прилепнали до тялото му, че съвсем ясно се открояваха респектиращите му гениталии.

Антонио, чиято най-голяма слабост бе да мисли с пениса си вместо с мозъка си, отново се остави да бъде воден от нея. Оглеждайки се във всички посоки, той хвърли цигарата си на улицата и последва носача.

Той има гъста коса, помисли Антонио и кръвта забушува в него. Да, да, превъзходен е, и той също го знае. Никой още не е роден с такава походка на жребец, с тези великолепни, елегантно извиващи се хълбоци и такъв член, щръкнал напред като маяк. Тази походка беше практикувана и усъвършенствана.

А какъв е той? Пуерториканец? Или може би мулат?

И колко би могъл да припечелва? Минималната синдикална надница?

Антонио помисли какъв ефект би се получил, ако размаха под носа му стодоларова банкнота. Би ли го накарало това да забрави поне за няколко минути, че е в затруднено положение?

При Тридесет и седма улица платформата пресече шумно Седмо авеню и Антонио се приближи до носача, като, ощастливен, не обръщаше внимание на клаксоните на преминаващите автомобили.

След това, върху тротоара, платформата внезапно спря, така че Антонио се сблъска с младия мъж.

Преди да може да произнесе някакво извинение, красиво, мургаво лице със замислени маслиненочерни очи враждебно се обърна към него.

— Хей, господине, какво искате? — извика момчето. — Следите ли ме?

Антонио, забравил за момент хвалебствията по свой адрес от седмичното рекламно списание „Тобѐ рипорт“, провъзгласяващи го за „най-големия американски моделиер“, който обличаше и лично обслужваше най-богатите американски жени, включително три бивши първи дами, който бе начело на собствената си модна империя с капитал 325 милиона долара, който направи 420 милиона оборот само през миналата година, чийто чист доход през 1987 година беше между осемнайсет и деветнайсет милиона долара и който беше спечелил повече награди „Коти“ за моделиери от всеки друг, се почувства объркан, притеснен и унизен. Това го възбуди още повече.

Той деликатно се изкашля в шепите си.

— Аз… а… извини ме… — промълви той смутено, но не направи опит да се оттегли.

— Какъв сте вие, педераст? — презрително попита момчето.

Антонио, объркан, но незагубил самообладание, като чувстваше, че виновно се изчервява, промърмори тихо:

— Извинявай, ако съм те притеснил.

Антонио видя как младият мъж присви очи. Изглежда, преценяваше дали да не му обръща повече внимание, да го заплаши, или да продължи разговора. Антонио все така съсредоточено го гледаше. Той просто не можеше да откъсне очите си от него.

Момчето беше красиво, с някаква неподправена красота от улицата, която Антонио намираше така привлекателна. Беше точно неговия тип — по дяволите, момчето символизираше неговия тип!

Той заслужава повече от една банкнота, помисли Антонио отчаяно. Две банкноти. Три.

— Би ли искал да спечелиш триста долара? — любезно каза Антонио.

Момчето го погледна изненадано.

— Какво?

Антонио въздъхна дълбоко.

— Ще ти дам триста долара, ако дойдеш с мене за половин час — каза той.

Момчето внезапно се ухили.

— Искаш да кажеш, че ще ми платиш, за да те удовлетворя?

Антонио едва не припадна.

— Аз съм наблизо, през два блока — каза той обнадежден.

Момчето сви рамене.

— Добре. Защо не?

После гласът му придоби делови тон.

— Но първо трябва да разнеса някои стоки до магазините. Ще се срещнем тук в десет часа.

— О кей.

Антонио едва съумяваше да говори, толкова бе възбуден. Съзнанието му беше объркано. В десет и петнайсет имаше среща за проба; просто трябваше да каже на секретарката си да накара богатата мръсница да чака, докато той свърши с момчето. Щеше да го преведе на влизане и излизане през аварийните стълби. Това бе лесно; беше го правил често преди.

— В десет часа — каза той замечтано.

Само при мисълта за предстоящото той се изчерви от удоволствие.

Антонио веднага се отправи към Седмо авеню 550. Той си подсвиркваше през цялото време в асансьора и не спря чак до елегантната приемна, обзаведена с мебели в стил Наполеон III, и почти до вратата на кабинета си.

Право срещу неговия кабинет, като невъзмутим сфинкс седеше секретарката му Лиз Шрек.

Тя беше всичко друго, но не и привлекателна — груба, пълна жена, без какъвто и да е стил, която идваше всяка сутрин с метрото от най-далечните квартали на предградието Куинс, с чанта от кожа на алигатор в едната ръка и пазарска пластмасова, украсена с маргаритки, в другата. Като че ли за да компенсира ниския й ръст, нейната предизвикателно оранжева коса беше плътно завързана на върха на главата й като навила се в кръг змия и приличаше на кръстоска между пираня и златна рибка.

Тя бе в началото на шестдесетте си години и една от най-добрите секретарки в града. Не приемаше нищо от никого — включително от своя бос.

— Добро утро. Приятна гледка за уморени очи!

Влизайки в кабинета си Антонио й отправи най-чаровната си усмивка, на която беше способен.

— Какво добро има в него? — отговори тя, запалвайки десетата си цигара за този ден. — Сутринта е претоварена с работа, а следобедът е зает с погребалната церемония. Кажете ми, какво добро намирате в това?

Тя отправи кривоглед поглед към него през облака от син дим.

Той се спря при вратата.

— А-а… пробата за десет и петнайсет…

— Дорис Бъклин, да, зная.

— Тъй като е късно да променим часа на пробата й, а аз… ще бъда зает, накарай я да чака в приемната, докато ти позвъня да я пуснеш. Дотогава не желая да бъда обезпокояван.

Той си мислеше за момчето. Силни мускули, изпъкнал член и тестиси. След час и половина ще го преведа през аварийния изход. Ще бъдем в моя кабинет и старицата нищо няма да разбере.

Той едва сдържаше вълнението си.

Лиз го погледна проницателно.

— Има ли нещо друго? — остро попита тя.

— Това е всичко.

— Всичко, да! — отвърна тя гневно. — Вие сте спокоен, нали? Клиентите идват винаги при мене, не при вас. Като че ли аз съм объркала насрочените проби. — Тя се намръщи. — Не зная защо определяте срещи, в които не можете да участвате.

Той въздъхна, влезе в кабинета си и затвори вратата. Понякога се чудеше защо търпи Лиз край себе си. Тя със сигурност знаеше как да развали деня на всекиго.

Ако не внимаваш, би те кастрирала преди дори да разбереш какво се е случило.

3

Едуина обичаше да се прибира вкъщи. Сградата Сан Ремо на Сентрал Парк Уест бе един от неоспоримите нюйоркски архитектурни бисери, издигаща се със седемнадесетте си етажа в основното си тяло с типично за преди войната великолепие, преди да премине в две кули близнаци от камък с цвят на масло, всяка с по единайсет стажа. Фасадата й към Сентрал Парк бе натруфено красива, разхубавена с каменни фигури и балкони в стил рококо. Терасовидните върхове като че ли докосваха перестите бели облаци, бързо движещи се по бледото зимно небе. Вътре дворцовият салон, просторните стаи, високите тавани и широките коридори говореха за много по-добри времена.

— Добро утро, госпожице Робинсън, — поздрави я среброкосият портиер, като притича да отвори вратата на мерцедеса. Той носеше тъмносива униформа с бледосиви кантове и повдигна шапката си с черна козирка.

Тя изскочи от колата.

— Здравей, Ранди, — отвърна тя с прелестния си сподавен глас. Дари го с онази брилянтна усмивка, която внасяше слънчева светлина в дъждовния ден, точно както сгънатата банкнота, която дискретно пъхна в ръката му, би сгряла сърцето на всеки портиер. — Би ли помогнал на Уинстън да пренесе куфарите ми? Те са два.

Ранди отново свали шапката си.

— Веднага ще бъдат качени горе — обеща той.

Тя използваше собствен асансьор. Прекара език по пурпурните си устни и почувства тръпки на нетърпение, когато асансьорът изкачи южната кула и спря на дванадесетия етаж. У дома. Тук бе центърът на вселената й, щедрото огнище, което те връща към топлите, безопасни пещери, нейното убежище от бъркотията на открития град, приличащо на красив дворец от детска приказка високо в небето.

Ритмично биене на бас барабан от пънкарска рокпесен отекна като удари от сърцето на огромната сграда, когато Едуина отключи входната врата и влезе във фоайето. Тя заключи вратата и се огледа намръщено. Яростните звуци от рефрена „Мъртвият мозък… мъртъв… ще бъде мъртъв…“ връхлитаха върху елегантния черно-бял мраморен под, покритите с виненочервена коприна стени и огромната, овална португалска картина с цветя над масата в стил Уилям Кент, комбинирана с два необикновено големи полилея и разкошно аранжирана с червени и бели антерии, ухаещи бели фрезии и бели орхидеи с дълги стъбла на фона на разпръснати палмови листа.

На масата, както винаги, бяха подредени четири купчини пратки, които я очакваха. Първата беше изцяло от списания: „Уиминс Уеър Дейли“, „Хауз енд Гардън“, „Гурме“, „Таун енд Кънтри“, „Ванити Феър“ и други. Втората купчина бе очевидно от не толкова важна поща; третата се състоеше от сметки и писма; четвъртата, в кошница от майсенски порцелан, бе изпълнена от тежки, извънредно скъпи пликове, които непременно съдържаха елегантно напечатани покани за приеми, каквито, по правило, тя получаваше средно по десет седмично. Добре, ще се заеме с пощата и писмата, на които трябваше да се отговори веднага. Първо, най-неотложното.

— Руби! — извика тя, като си свали кожените ръкавици и плесна с тях дланта на ръката си. — Аз съм вкъщи!

Руби притича от кухнята. Икономката подаде двете си ръце и махагоновото й лице блесна с любезна усмивка.

— Боже мой, госпожице Едуина! — извика тя. — Вие вече сте у дома!

Едуина се усмихна и пристъпи напред, за да я прегърне.

— Руби, лицето ти е приятна гледка за уморените ми очи! Колко ми липсваше!

Руби направи гримаса.

— Ако бяхте се обадили, щях да ви кажа да се забавите ден-два.

Тя повдигна глава и посочи към стълбата, елегантно извиваща се към втория етаж.

— Алелуйа каза, че е болна и не може да ходи на училище, но какво прави? Разхвърля леглото, като че ли е принцеса Даяна и пуска тази музика с барабани от джунглата толкова високо, че сама себе си не мога да чуя!

Тя отчаяно поклати глава.

Едуина изглеждаше разтревожена, докато сваляше палтото си в цвят електрик.

— Нещо сериозно ли е? Има ли температура?

Руби плесна с ръце.

— Ако ме питате, не обича да я изпитват, това е — изръмжа тя.

Кафявите й очи гледаха яростно, но тя притежаваше душата на ангелска майка и златно сърце — нещо топло и успокояващо се излъчваше от големите й форми и забележителни пропорции. Тя се движеше като нос на кораб, който цепи морските вълни.

— Приятно ли бе пътуването? — попита тя, като пое коженото палто и се понамръщи. Отдавна бе дала да се разбере, че само луди и сводници смъкваха кожите на добрите норки и после ги боядисваха сини. — Просто не зная какво става с това дете през последните две седмици — продължи тя недоволно. — Тя не е същото момиче, което оставихте. Не мисля, че проблемът е в това парче, в този мъртъв мозък, а в самата нея.

Сега Едуина изглеждаше наистина разтревожена.

— Какво искаш да кажеш? — попита тя смутено.

— Качете се горе и вижте сама, — подкани я Руби мрачно, мърморейки, като се запъти да закачи омразното й синьо кожено палто, така че да не го вижда повече. — Но ако се качите, съветвам ви първо да изпиете чаша бренди!

Едуина трепна. Какво искаше да каже Руби? Какво се е случило с нейното чудесно сладко момиченце?

Още миналата година Алелуйа имаше твърдото намерение да стане балерина, а година преди това — оперна певица. Последната й прищявка бе да стане цигуларка. През последните няколко месеца беше ту това, ту онова. Апартаментът винаги бе изпълнен с мелодична, класическа музика.

А сега? С този отвратителен, апокалиптичен шум…

„Мъртъв мозък…“.

Едуина почти тичаше по стълбите нагоре и шумът ставаше толкова по-силен, колкото повече се приближаваше до стаята на Алелуйа.

Вратата на дантелената стая на принцесата с покритото с дантели легло, гарнираната с дантели тоалетка и дантелени завеси, бе затворена. Тя почука.

Отговор не последва.

Та как би могла да отговори, попита се тя замислено. Чудо би било, ако тъпанчетата й все още не са спукани.

Като натисна силно дръжката, тя отвори вратата и се стъписа в безмълвен ужас.

Стаята изглеждаше толкова нереално сякаш бе попаднала сред филм на Стивън Спилбърг. Отварянето на съвсем нормална врата я въведе направо в ада.

Какво се беше случило с хубавите стени, които бяха украсени така, че да изглеждат дантелени? Къде бяха всичките белгийски дантели, завесите, покривките?

Едуина можа само да прекрачи прага на вратата и да се втренчи ужасена.

За двете седмици отсъствие скъпите дантели се бяха превърнали в сурови черни и бели ивици като на зебра и кръстосваха дори тавана, а великолепните мебели бяха оголени и боядисани в ужасни емайлни цветове: празното огромно табло за плакати в натрапчиво розово, тоалетката в отвратително жълто-зелено.

Навсякъде имаше изкуствени леопардови постелки — безредно захвърлени върху великолепните преди столове, опънати върху леглото и поставени като щори по прозорците. Красивият паркет, който ръчно беше изрисуван с комбинации от цветя, сега бе скрит под килим от отровнозелена изкуствена кожа — от тези, с които обикновено покриваха тоалетните седалки. А на телевизора буйно трептеше рок видео; дори Едуина, неразбираща много от рок и пънкарска музика, можа да схване, че звукът от телевизора бе изключен. Картината от видеото и музиката не се съчетаваха: оглушаващият шум идваше от касетофона.

И там, сред всичко това, стоеше създанието, което доскоро бе нейната превъзходна дъщеря. Алелуйа Купър бе коленичила в средата на леглото, дългата й до преди две седмици кестенява коса бе късо подстригана и стърчеше нагоре на черни и жълти кичури, съвършеният млечен тен на кожата на лицето й бе скрит под дебел бял грим като на вампир, подчертан с почти черно червило и очи като на Марлене Дитрих.

А дрехите й! Едуина бе потресена. Къде, за бога, Ал бе намерила всичките тези ужасии? Къде бяха нейните собствени дрехи? Тя никога не бе виждала нещата, в които Ал се бе облякла — стар, измачкан жакет за мотоциклетист от черна кожа, червена каучукова яка, черни връзки и мръснобели кецове. И висулки от пагоните на жакета и примките за колана. По ушите, китките и врата на Алелуйа, дори по глезените й бе струпана огромна колекция от фалшиви диаманти, каквито се носеха в Лас Вегас. Едуина примигна. Пое дъх. Разтърси глава, като че ли да прогони това видение. Ти осъзна, че Руби за пръв път бе подценила положението.

Това… това жалко подобие на… момиче?… Това не можеше да бъде дъщеря й. Докато я нямаше, зли духове бяха дошли, бяха откраднали нейната Алелуйа и бяха я подменили с друга.

Стъпила отново на краката си, Едуина решително премина през стаята и изключи касетофона.

Настъпилата внезапно тишина бе потискаща. Безшумното видео на телевизионния екран продължаваше да трепти.

Алелуйа стана от леглото.

— Здрасти, Едс!

Тя се усмихна на майка си и направи гигантски розов балон от дъвка.

Здрасти? Едс? Какво беше станало от „здравей“ и „мамо“? Тя се вгледа по-внимателно във видението, което би трябвало да бъде дъщеря й.

— Ал? Ти ли си наистина? — попита тя колебливо.

— Нима смяташ, че е друг? — ококори жълто-кафяви очи Алелуйа. — Остави ме на мира! Какво си мислиш, офейквам от града, връщам се и не намирам малкото си момиче.

Едуина кимна с глава.

— Нещо подобно, да — каза тя бавно.

Преодолявайки неприятното чувство, тя седна на края на леглото. Наведе глава, за да огледа отблизо пурпурночервените й лакирани нокти, въздъхна дълбоко, после се изправи и погледна Алелуйа право в очите.

— Ах, мила! Мисля, че трябва да си поговорим — каза тя припряно.

— О, мамо! Да не седнеш да се занимаваш с мен сега? — провикна се Алелуйа и отново изразително ококори очи.

— Тревожа се за тебе, това е всичко, мила. Руби ми каза, не си била болна.

Алелуйа смени тона.

— Е… не се чувствах много добре. Бях разтревожена от нещо. Нали разбираш?

Тя крадешком погледна майка си, за да опипа почвата.

От изражението на майка й почвата изглеждаше твърда, дори замръзнала.

— Нима? — попита хладно Едуина. — И ще си направиш ли труда да ми обясниш какво те е разтревожило, млада госпожице?

Алелуйа присви устни.

— О… знаеш ли…

— Ал. Аз мислех, че се бяхме уговорили заедно да вземаме решения — каза внимателно Едуина. Единственият външен знак за тревогата, която я изпълваше беше пулсиращата вена на слепоочието й.

— О-о! Това изглежда като начало на дълга лекция — каза Алелуйа с нескрита тревога.

Едуина не обърна внимание на това и прие делови вид.

— Най-напред, стаята ти — не мога да не кажа, че всичко това е резултат от някакъв шок. Ти трябваше да говориш с мене, преди да предприемеш каквото и да било и… — тя не намираше подходящи думи — да я окепазиш така.

— Мамо — каза Алелуйа с отчаян, тревожен глас, — ти никога не ме слушаш! Казах ти по телефона миналата седмица, че искам по друг начин да наредя стаята си и ти ми каза „Чудесно, мила!“. Аз естествено помислих…

— Искаш да кажеш, че си мислила, както на тебе ни харесва. Но можеше да направиш нещо по-красиво. Добре, стореното — сторено. — Едуина се намръщи. — Сега относно тези дрехи… и грим.

Тя замълча, накланяйки въпросително глава.

— Баща ти видя ли те в това състояние?

— В какво състояние?

Алелуйа изведнъж се превърна в олицетворение на невинността.

— Не се прави на глупачка.

— Наистина, мамо! Какво става с тебе? Искам да кажа, че изведнъж идваш и започваш да ми се караш, разбираш ли?

— Това е защото си предприела стъпки, които предполагат именно такова отношение. Ако ти си достатъчно голяма да тръгнеш по някакъв път, ще трябва да приемеш и всички последствия.

— Ти ме заплашваш като че ли съм дете.

— Ако искаш да бъдеш третирана като голяма, тогава би трябвало да постъпиш като…

Алелуйа изведнъж видя нещо на телевизионния екран и изпищя. Грабна апаратчето за дистанционно управление и увеличи звука докрай. Едуина погледна към екрана да разбере какво бе наелектризирало дъщеря й.

На екрана руси и черни младежи със същите коси като тези на Алелуйа, същия грим и почти същото облекло, бяха започнали да изпълняват същата песен, която тя току-що прекъсна на касетофона.

„Мъртъв мозък“.

— Това е Бад Били! — възбудено изкрещя Алелуйа, за да може да се чуе в невъобразимия шум.

Едуина скръцна със зъби. Ето го, значи, вдъхновението за отвратителното ново облекло на Алелуйа!

Алелуйа изчака песента до края, преди да изключи звука. Тя сияеше от възторг.

Не и Едуина. Ушите й бучаха и тя се опита да забрави кошмарните образи от екрана. Мотористи, вампири, лешояди, смахнати доктори и Бад Били като разновидност на пънкаря Франкенщайн. Тя потрепери. Това наистина те караше да заобичаш песните „Музикален звук“ и „Бамби“. Сладникава или не, тя винаги би предпочела Джули Андрюс пред Бад Били.

Алелуйа примигваше от възхищение.

— Видя ли го колко е секси? — въздъхна тя мечтателно.

Ах? Едуина се стресна. Откога Ал започна да използва прилагателното „секси“, за да опише някакъв мъж?

Тя пое дълбоко дъх и се опита да придаде на гласа си естествено звучене.

— Трябва да ме разбереш, мила. Аз само се опитвам да бъда добра майка. Това не е никак лесна работа.

Алелуйа въздъхна.

— Нито да бъдеш дете.

И тя направи средно голям балон от дъвката си.

— Не, не мисля, че е.

Едуина съзнаваше, че думите й бяха неубедителни и банални, но те изразяваха това, което чувстваше. И тя отново въздъхна. Само ако Алелуйа знаеше, че я разбира. Нейното собствено възпитание беше далеч от общоприетото; всъщност, то беше подчертано странно.

Едуина бе родена в Ню Йорк. Тя никога не бе виждала баща си, а майка й, Холи Робинсън, никога не говореше за него. Всичко, което някога бе научила за баща си беше, че името му действително с било Робинсън и че перверзното чувство за хумор на майка й бе поставило върху нейното кръщелно свидетелство от 1956 година името Едуина Джорджия Робинсън и то щеше да я преследва до гроба.

Едуина Джорджия Робинсън.

Не мина много време и всички започнаха да я наричат „Едс“ — как иначе?

Едно глупаво име не би наранило Едуина, но отсъствието на майка й я нараняваше. Холи Робинсън беше истинско момиче за забавления. Тя обичаше да играе и да пътува; движеше се по отдалечените ъгли на самолета, разчитайки на щедростта на мъжете, на поканите и подаръците от приятели и познати, за да осигури съществуването си. Те бяха многобройни, понеже тя беше очарователно красива, а и остроумието и жизнеността й оживяваха всяка компания. Тя беше участничка във всички увеселителни заведения в света: Париж, Сардиния, Монте Карло, Лондон и по островите на Карибско море. Холи посещаваше всички места, до които летяха самолети. Никога нямаше достатъчно пари и често се налагаше тя и Едуина да напуснат скрито през нощта един хотел, без да платят сметката си, и да отидат в друг. Но никога нямаше недостиг от рокли, кожени палта и бижута, както и неплатени сметки и самолетни билети, постоянни увеселения в частни къщи и покани за яхти. Красотата и личността на Холи Робинсън бяха нейния билет към друг свят. Но това беше билет за един — децата не се включваха.

Когато Едуина навърши две години, Холи я остави у едно бездетно семейство — жената бе нейна съученичка, а съпругът й лекар.

— Ще отсъствам само няколко дни — обеща им тя разсеяно. — Какво би могъл човек да прави в Миконос? Ако видиш един остров, все едно че си видяла всички.

След това тя изпрати няколко въздушни целувки на дъщеря си, помаха с крайчетата на пръстите си към приятелката си и не се върна цели три месеца.

Това й стана навик.

Когато бе тригодишна Едуина прекара повече от половин година при различни приятелки на Холи. Никога при едни и същи. Едно по-дълго гостуване и те разбираха играта.

Когато Едуина стана на четири, тази половин година стигна до девет месеца.

А когато стана на седем години, Холи, затруднена да намери подходящ дом за Едуина, я остави при двама мъже, които живееха в селото Гринуич.

— Това е Алфредо, а това е Джоузеф — каза майка й с шепнещия си, сподавен глас на малко момиче. — Те са твои чичовци, мила. Бъди добра и мама скоро ще се върне.

Холи отправи познатите въздушни целувки за довиждане на Едуина, обгърна се с най-новото си визоново палто и отиде на парти на разстояние половината от обиколката на земята.

Тя никога не се върна да потърси дъщеря си, нито успя да отиде на това парти. Самолетът й се разби в Алпите и чичо Алфредо и чичо Джоузеф се намериха със седемгодишно момиче на ръце. Тримата живееха на петия етаж в една порутена сграда без асансьор на Бейкър стрийт. Едуина не знаеше колко невзрачно бе това жилище, но и да знаеше, нищо не би могла да направи. Сградата бе като бордей, но апартаментът с основи от железопътни релси и с баня в кухнята, бе съвършено чист и обзаведен с повече вкус, отколкото заслужаваше. Линолеумът беше яркочервен. Две големи еднакви саксии с рододендрони стояха на пиедестали от двете страни на полусрутената камина. Износените мебели бяха покрити с многоцветен индийски плат, а пластмасов бюст на Мадам Помпадур, покрит със сребриста боя, бе увенчан със сламена шапка. Всеки абажур имаше калъфка от розова коприна, така че меката, слаба светлина да скрива пукнатините по мазилката и постоянно пълзящите хлебарки. Нежна музика от цитра и остра миризма на тамян държаха града на разстояние.

Чичо Джо и чичо Ал бяха първите хора, при които Холи бе оставила дъщеря си и които Едуина наистина харесваше. Тя бе твърде малка, за да знае, че „нормални“ мъже не живеят заедно и не се прегръщат и целуват, както правеха помежду си Джо и Ал, но трябва да се признае, че каквото и друго да правеха, то бе при затворени врати.

Тя живя щастливо с тях почти две години. Още преди края на първия ден, тя се отказа от „чичо“ и ги наричаше просто Джо и Ал, а те се отнасяха с нея като предани братя към по-малката си сестра. Именно Джо, който от време на време моделираше костюми за Бродуей, взе да й помага да шие дрешки за куклите си по модните модели. А малко по-сериозният Ал, фотограф, следеше тя да ходи редовно на училище и я посрещаше след края на часовете. Освен това Ал и Джо осигуряваха стабилност в живота й, грижеха се за нея и я обичаха. Тя продължаваше да плаче по цели нощи за майка си, но поне имаше някакво семейство.

Ала краят на всички добри неща все някога идва — поне за известно време. Един нов съсед от по-долен етаж — дебел, зъл, със злъчен език клеветник, който мразеше Ал и Джо — се обади в Службата за социални грижи.

Почти веднага се появи безкомпромисна, намръщена социална работничка в красив моден мъжки костюм и кисело изражение, строго смъмри „чичовците“ и след кратки, но яростни заплахи, триумфално взе Едуина със себе си. По пътя към градското сиропиталище социалната работничка й каза, че едно красиво момиче трябва да бъде „правилно“ и „нормално“ отглеждано и че тя ще намери хубав дом за нея.

Едуина плачеше и не искаше хубав дом — тя си искаше Ал и Джо. Но госпожата се усмихваше с подчертано чувство за превъзходство и каза, че би трябвало да й бъде благодарна.

Едуина току-що бе навършила девет години.

Бездетното семейство, в което бе приета, живееше в покрайнините на Бронкс. Те бяха много млади, умни и готови по предварителен план да изпълняват поетите задължения.

— Ще те наричам Ванеса — каза жената. — Имахме бе… Няма значение.

Белите й като на акула зъби блестяха и право сресаната й руса коса се спускаше като завеса.

— Ванеса. Сега повтори, Ва-не-са. А ти ще ме наричаш ма-ма.

Едуина я гледаше с ненавист. Искаше й се веднага да избяга.

След три дни й се предостави такава възможност. Към полунощ тя се промъкна в спалнята на господарите, открадна двайсетдоларова банкнота и се върна при Ал и Джо в пет часа сутринта.

„Чичовците“ й знаеха какво да правят. Ал отиде с нея в хотел в централната част на града, докато Джо остана да обясни на хората от социалната служба, че те нямаха никаква вина. След по-малко от седмица те намериха апартамент в друг квартал и не казаха новия си адрес, носачи пренесоха пиедесталите, пластмасовия бюст на Мадам Помпадур (той сега изглеждаше светлозелен) и всички индийски покривки.

Животът щастливо продължи за още три години, през което време я научиха на всичко относно стил и я обичаха всеотдайно. Те я обличаха като принцеса, водеха я на откриването на художествени изложби и театър, даже на „Копнежи по лятото“, където тя бе наречена „Принцесата на огнения остров“.

После, точно когато Ал успя да се утвърди като фотограф в областта на модата, Джо така се увлече по един модел, който Ал използваше, че изчезна заедно с него. Ал беше разстроен месеци наред и за да забрави мъката си, още повече потъна в работата си.

Не след дълго време Алфредо Тоскани преодоля последните бариери и стана най-известният фотограф по модата в Ню Йорк, спечели много пари и се настани да живее и работи в кафяво каменна къща в Мърей Хил заедно със своята „племенница“.

По това време Едуина отдавна беше заразена от модната треска. Ал я изпрати в Института по модни технологии, от който институт тя излезе, за да стане съпруга на Дънкан Купър и майка на Алелуйа.

— Мамо! — извика внезапно Алелуйа, като я побутна с ръка. — Тук ли си, или не?

Едуина се откъсна от миналото.

— Разбира се, че съм тук, мила! — отвърна тя смутено. — Размислих се за времето, когато бях на твоята възраст.

— О, мамо! — възкликна Алелуйа отчаяно. — Бас държа, че си се родила възрастна.

4

Хм-м, а-а-х, хм-м, хм-м.

Въздишки от удоволствие.

Стонове от болка.

Плющене на голи бедра, удрящи се върху голи хълбоци.

Звуците бяха музика за ушите на Антонио де Рискал и той бе толкова близо до рая, колкото до земята. Момчето си струваше всеки цент от тристата долара, които му бе обещал. То го беше яхнало като жребец, а тестисите му бяха като на бик, което не го изненада — бе разбрал този факт по издутите му джинси.

Като простена сподавено, Антонио се хвана за края на покритото със стъкло бюро за по-голяма сигурност. Затвори очи, потънал в екстаз. Той беше изцяло приведен върху светлата, дебела два инча горна дъска на бюрото, все още безупречно облечен в сако, риза и вратовръзка, но панталонът и слиповете му бяха събрани около глезените и голите му заоблени и космати хълбоци се издигаха нагоре във въздуха.

Като правеше гримаси, той се извиваше назад и напред, докато мускулестото момче го яздеше както никога в живота му. Никой досега не бе прониквал така дълбоко в него. При първото проникване болеше ужасно, но сега сфинктерът му бе отпуснат и имаше чувството, че огромният пенис навлизаше чак в корема му.

Като животно! — мислеше щастливо Антонио. — Това момче е мръсно, долнопробно животно. Сексмашина!

Даже извиванията на Антонио не успяваха да го отворят достатъчно. Момчето обхвана с ръце хълбоците му, повдигна ги още по-нагоре, като продължаваше движенията си и ъгълът на пронизванията караше всичко вътре в Антонио да пее и звъни. С всеки тласък Антонио чувстваше как космите на момчето галеха хълбоците му.

— Да! — въздишаше той, стимулирайки момчето. — О, да!…

Той отвори очи, когато срещу него, само на пет-шест метра разстояние вратата на кабинета му внезапно се отвори.

Той се ужаси.

Дорис Бъклин! Срещата му в десет и петнайсет!

Под него твърдият му пенис се отпусна и почти изчезна. Подскачащите му хълбоци се вкамениха. Лицето му почервеня.

Мислеше, че ще умре.

Дорис Бъклин стоеше там с отворена уста и гледаше като умряла риба как момчето подскачаше над Антонио де Рискал, първият моделиер на Седмо авеню, като че ли това бе последният в живота му полов акт. И на всичкото отгоре, Лиз Шрек също надничаше над рамото на Дорис.

Антонио отпусна брадичката си на стъклото, затвори очи и простена болезнено. Искаше му се подът да се отвори и да го погълне целия. Или, още по-добре, да падне гръм и да убие на място Дорис и проклетата му секретарка.

Внезапните стонове от настъпващия оргазъм на момчето още повече подсилиха нереалността на ситуацията. — Аз свършвам! — извика момчето. — Свършвам! Аз свършвам! Аз…

Вратата на офиса се затвори с трясък. Антонио предпазливо отвори едното си око, за да се увери, че жените са си отишли и едва когато бе сигурен, че ги няма, посмя да отвори и другото око.

С рязко движение момчето се отдели от него, но Антонио едва почувства това. Той се изправи уморено от бюрото.

Момчето внимателно изхлузи презерватива от пениса си.

— Пълен! — каза то гордо, като го държеше срещу светлината. — Виждаш ли?

Антонио не погледна към него. Той бе много отчаян и едва осъзна шума от падането на презерватива в кошчето за боклук зад него.

Зад гърба му момчето си вдигна панталона и дръпна ципа му.

— Хей, много съм добър, нали? — То се хилеше до уши, доволно от себе си. — Винаги, когато пожелаеш, просто ми се обади.

Антонио бавно се обърна към него. Гледаше го мрачно.

— Върви си! — прошепна той.

— Какво? — Момчето се стресна ядосано. — Хей, приятел. Дължиш ми пари. Ти каза триста. — И той протегна отворена длан. — Оправих те, сега плащай.

Оправи ме, да! — мислеше с горчивина Антонио. — Аз сам се оправих.

Момчето пристъпи към него заплашително.

— Триста долара, приятелче — изръмжа то.

Антонио като автомат закопча панталона си, извади портфейла и като измъкна три нови банкноти по сто долара, му ги подаде.

— Сега си върви! — прошепна той.

— Какво има? — Момчето му се усмихна злобно. — Не ти ли хареса?

— Просто си върви! — повтори умолително Антонио. Той се отпусна на въртящия се стол и обхвана главата си с ръце. Само след миг главата му рязко се вдигна.

— Не оттам! През задната врата!

— О кей, о кей.

Няколко секунди по-късно чу вратата да се затваря и остана сам.

Дълго време седя там неподвижен. Нямаше желание да погледне света отново. Не и след всичко това. Той не знаеше как щеше да държи главата си отново изправена пред Лиз или Дорис Бъклин.

За пръв път той наистина не знаеше какво да прави.

Мисълта му дойде изневиделица.

Анук. Жена му. Трябваше да се обади на Анук.

Той изтри с ръце изпотеното си лице.

Тя знае какво да направи. Анук винаги знаеше как да оправи всяка ситуация.

С треперещи пръсти той посегна към телефона и набра домашния си номер. Чу позвъняванията. Едно. Две.

— Анук… Анук… — извика той, барабанейки с пръсти върху стъклото на бюрото.

Може би вече бе излязла.

— Тя трябва да е там — промърмори той. — Анук… Хайде. О, господи, моля те, нека си бъде у дома. Тя ще знае какво да направи.

Четири. Пет.

— Хайде, хайде! — стенеше той, докато телефонът звънеше за шести път в апартамента му на Пето авеню.

5

— Скоро някой ден, някой никъде ще ти отреже оная работа — Анук де Рискал нежно предупреди фризьора, поглеждайки го в огледалото с рамка от полирана костенуркова черупка. — И не идвай при мене за милост, когато го направят.

— Оооо! — възкликна закачливо Уилям Ст. Гийом, престорено уплашен, като оправяше кичур от блестящата мека гарвановочерна коса на Анук с екстравагантни движения. — Хитруша, хитруша, хитруша! Не спахме ли добре?

Гласът му притежаваше някакъв странен, почти континентален акцент.

— Спахме отлично, благодаря — каза Анук кокетно.

Тя седеше с кралска осанка в луксозната си, руски тип от 19 век спалня, облицована във виолетово кадифе и се усмихваше на образа в огледалото на обикалящия я като паяк фризьор, който идваше, когато Анук беше в града, всеки втори ден да прави магиите си с косата й в усамотението на апартамента.

Уилям се усмихна подозрително.

— Или може би защото аз познавам всеки прекрасен квадратен инч от великолепната ти глава и цял месец не съм те виждал…

— Разбира се, че не си ме виждал, скъпи Уили. Аз бях в Кари и Лас Хадас.

— Мислех, че си посетила и Бразилия.

Пръстите му се движеха като краката на паяк по главата й.

— Виж, аз имам чудесна памет и тези деликатни мънички белези зад хубавите ти ушенца ги нямаше, преди да заминеш.

Той повдигна триумфално един сноп коса, за да огледа внимателно шията й.

— Това е работа на д-р Иво Питанги! — Очите му блеснаха към Анук в огледалото. — Госпожата е имала още една пластична операция на лицето си! — провъзгласи той шепнешком.

Тя не му остана длъжна.

— А Уилям С. Уилямс, пръкнал се в Чикаго, Илинойс има голяма уста — отвърна тя хапливо, — която той твърдо ще държи затворена. В противен случай госпожата не само ще си намери друг фризьор, но и ще разгласи из града, че този негов фалшив акцент, както и дребната титла, която си е присвоил са твърде съмнителни и всъщност са плод на фантазиите на касапин от Юга. — И тя повдигна вежди многозначително, а зениците й заблестяха с оттенъците на топаз. — Ясна ли съм, скъпи Уили?

Той отвори уста и веднага я затвори.

— Откъде знаеш това? — изсъска той, изгубил за миг самообладание и изоставил акцента си.

— Всъщност, аз отдавна го зная — каза Анук многозначително, барабанейки с пръсти по кадифената тапицировка на стола си. После гласът й стана раздразнителен. — Сега няма ли да свършваш? Не мога да оставя целия си ден на твое разположение.

Уилям Ст. Гийом, бивш Уилям С. Уилямс, разбираше кога губи играта. Той наведе глава и без да пророни дума повече, заработи бързо и съсредоточено.

Анук се облегна назад и хладно се усмихна. Тя се наслаждаваше на последвалата тишина и поставянето му в неудобно положение. Като всепризната царица на пчелния кошер, наричан нюйоркско общество, тя имаше значително влияние в една нейна дума можеше да издига или срива в прахоляка много по-важни от Уилям Ст. Гийом мъже и жени, макар че вътрешно не желаеше да кара неразумните да страдат. Беше неприятел, в никакъв случая не за подценяване. Ако се налагаше, тя с истинско въодушевление можеше да извади достатъчно сериозни оръжия от своя арсенал.

Тя отново се зачуди защо бе избрала Уилям. И все пак отговорът не бе труден. Това, което бе Моцарт за музиката и Ван Гог за изобразителното изкуство, това беше Уилям Ст. Гийом за боядисването на косата. Той единствен от легионите фризьори, които тя беше канила в просторния си апартамент бе толкова надарен. Косата й винаги бе разкошна, блестящо черна като на гарван и дори при най-силна слънчева светлина не излъчваше оттенъци на червено или мораво.

Ето затова тя беше избрала него. Защото в своята област той беше безусловно най-добрият.

Злостна усмивка се изписа по ъглите на пълните й чувствени устни. Разбира се, това още не го правеше незаменим. Никой по-добре от нея не знаеше как звезди ежедневно изгряваха и угасваха в Ню Йорк. Манхатън беше чудесна галерия за техния възход и падение. Днешният всепризнат флорист или фризьор стилист можеше лесно да загуби позиции и да бъде напълно забравен утре. Това се случваше непрекъснато. И неизменно тя първа откриваше тези малки съкровища, а също и първа дискредитираше някого, за да издигне друг. В края на краищата, какъв е смисълът човек да има власт и никога да не я използва?

Дълбоко в себе си, скрити от насмешката, хитростта, пластичната хирургия и боите, Анук де Рискал притежаваше сърце на уличен боец и душа на наркоман.

Анук беше висока метър и седемдесет и шест и поразителната й красота сякаш не зависеше от времето. Профилът й бе на класическа южноамериканска хубавица — с изправена глава, привлекателни очи с меки, топазени шарки като на тигър и лице, изваяно от слонова кост тя можеше да засрами много по-млади царици на красотата. Косата й беше гъста, лъскава и както и да я носеше — във формата на строг кок, свободно падаща и права или, според последното й предпочитание, на големи къдри в стил Бел Епок Гибсън гърл — тя винаги бе украсена с блестящи, антични диамантени фиби, един от нейните патенти. А елегантното й тяло с тънки кости, тежащо петдесет килограма правеше от нея идеален манекен за екстравагантните модели на съпруга й.

Тя бе постоянно на тридесет и девет години, никога не празнуваше рождени дни и даже зодията й представляваше строга тайна, достойна за КГБ. Нека други жени да духат свещи и да очакват подаръци. Тя, Анук де Рискал, винаги беше искала само един подарък — този, който сама си беше направила и бе най-добрият приятел за едно истинско момиче — паспортът, в който възрастта й бе подходяща и който беше преминавал многократно през най-внимателни проверки по граничните пунктове. Всъщност, тя така умееше да лъже и то дълго време относно възрастта си, че действителността беше замъглила представите й и сама беше забравила на колко години е.

Анук вярваше в много неща — пари, власт, дори в разкрасяването на зъбите, но не и в доброволното остаряване. Тя се бореше на всеки сантиметър от жизнения си път и не виждаше нищо лошо в предприемането на каквото и да било, само за да изглежда колкото се може по-млада. Разбира се, преди да е достигнала до постоянната усмивка от ухо до ухо, както някои жени, които тя можеше да назове. Ето защо, когато прибягваше до пластична хирургия, бе особено важно да се намери най-добрия хирург.

Посещението й при прочутия д-р Иво Питанги през миналия месец бе шестнадесето по ред.

На какви ли не пластични операции Анук се бе подлагала в продължение на години.

Ритодектомии — нормални лицеви корекции, които включваха опъване на увиснали части по долната челюст и вратните мускули.

Моларни корекции — те правеха костите на бузите по-изразителни.

Блефаропластия — премахваше се излишната кожа около очите.

Коронална корекция — премахваше хоризонталните бръчки.

Дермабразия — премахваше повърхностното набръчкване на кожата.

И накрая, но не последна по значение, бе корекцията на белези, при които с аргонов лазер се отстраняваха петна от повърхностни кръвоносни съдове, които показват напреднала възраст.

Уили беше прав, разбира се. Тя ходи не само в Лас Хадас, който е в Манзанило, и в Карис, който е някъде между него и Пуерто Валарта. Тя щеше да се възстановява в Манзанило и Карис, но първо щеше да прекара една седмица в Рио, в клиниката на д-р Питанги, където световноизвестният хирург не само бе извършил обичайните магически промени по лицето й, но и своя специалитет — премахване на бръчки по челото.

Тя хладно се усмихна в огледалото. „Но ти не знаеш това, нали, Уили?“

Така, сега кожата на лицето й беше отново опъната и гладка. Белезите на възрастта пак бяха отстранени за известно време, макар че, независимо от усърдието й, битката бе трудна и не особено перспективна. Корекции, контури, опъване, умно използване на козметични средства — това бе всичко, което можеше да се направи. Тя нямаше друг изход. Никога не би се оставила остаряването да я победи, ако можеше да се противопостави на това.

А тя можеше.

Телефонът иззвъня тихо, прекъсвайки мислите й. Два пъти. Три. Четири.

Тя почувства как раздразнението й нараства. Защо никой не вдига слушалката?

Телефонът замлъкна. Уилям все още наказан, продължаваше работата си в мълчание. Малко след това, икономът тихо почука и леко се покашля.

— Госпожо — каза той с напевен глас, — господинът е.

Анук го погледна и въздъхна.

— Би ли попитал дали мога да му се обадя по-късно, Банстед?

— Добре, госпожо.

Впечатляващият Банстед безшумно излезе, ала след миг се върна отново.

— Съжалявам, госпожо. Господинът каза, че е извънредно спешно.

— О, добре.

Анук тържествено протегна ръка, преди икономът да подаде слушалката от дуплекса, а Уилям, като се опитваше да запази самообладание, бързо я пое и с припряността на кученце й я подаде. Тя го погледна многозначително и му направи знак да се отдалечи. След това, като отстрани косата от дясното си ухо, приближи към него слушалката.

— Скъпи, Банстед казва, че е нещо важно?

Тя използва обичайната си формула, която ясно показваше на Антонио, че не е сама.

Гласът му, макар че идваше само от тридесетина блока разстояние, бе приглушен и прегракнал.

— Анук, слава богу, че си вкъщи! — Той дишаше развълнувано. — Трябва да ми помогнеш на всяка цена.

Сега тя наистина се стресна, веждите й се съединиха и главоболие проряза слепоочията й. Тя закри с ръка микрофона и погледна строго към Уилям.

— Излез за пет минути!

След като вратата се затвори зад гърба му, тя махна ръка от микрофона.

— Имам нужда от твоята помощ — каза съпругът й отчаяно.

— Е, казвай.

— Аз… аз не мога да говоря за това! Толкова ме е срам!

— Скъпи, не мога да ти помогна, ако не се успокоиш и не ми кажеш точно какво се е случило.

— Зная, зная.

— Добре, не се притеснявай! — нареди му Анук. — Не би могло да е чак толкова лошо… Антонио? Така ли е?

— Лошо е.

Тя въздъхна.

— Слушам те.

— Дорис Бъклин. Тя имаше проба тази сутрин…

— И?

— Пробата не се състоя.

— О-о. Станало е някакво недоразумение… Антонио! Говори най-сетне!

— Тя… тя не се спря при Лиз и влезе в офиса, вместо да изчака.

— Е? О, разбирам. Не ми обяснявай, скъпи. През това време ти си вършил някаква лудория. Така ли е?

— Да. — Гласът му бе слаб шепот.

— Добре, какво точно правеше?

— Аз… аз бях възбуден от сутринта.

— И си намерил някого. По дяволите! Никога ли няма да се вразумиш?

— Как бих могъл да зная, че тя ще се втурне по такъв начин?

— И предполагам, че си бил легнал върху бюрото?

Анук разбираше от психология.

— Нещо подобно — каза той.

— И тя те свари в това положение? На мястото на събитието?

— Лиз също видя всичко.

Анук избухна в нервен смях.

— Засрами се!

— Никак не е забавно! Ти знаеш колко близка е Дорис Бъклин с Розамунд Мос! Те са стари приятелки от училище или нещо подобно. Бяха ми обещали аз да изработвам облеклото на новата първа дама. Но след тази история… Роз Мос може да отиде при Бил Лас или Адолфо!

— Това би станало само ако Дорис проговори.

— Ще проговори. Устата й е голяма като…

— Скъпи, тя ще мълчи. Мога почти да ти го гарантирам. Не се тревожи. Заеми се с работата си и прави моделиерските си магии. Аз ще се погрижа за всичко.

— Как?

— Остави го на мене. Ще оправя всичко.

— Но как ще погледна Дорис в очите… или даже Лиз…

— Казах ти вече, аз ще се погрижа за всичко. Не се тревожи. Само ми кажи едно нещо. Дорис беше ли пияна? Тя е често пияна.

— Аз… не зная.

— Добре, спокойно. Сега ме остави да проведа няколко разговора. Ще се видим по-късно, на погребението. Така че, кураж, скъпи и дръж главата си високо. Това не е краят на света, нали? Чао, котенце!

6

Хиляда и двестакубиковият двигател, произведен в САЩ, ръмжеше злобно. Мотоциклетът марка „Харли Дейвидсън“ бе всмукан от бавно движещите се колони в централната част на града. Когато се отвори малка пролука между колите отляво, ръмженето му заприлича на експлозия.

Отпуснал се върху кожената седалка на хромирания мотоциклет, с опънати на удълженото кормило ръце и развяваща се коса под каската в нацистки стил, Снейк подаде мигач и се втурна в лявата лента.

Бизнесмен в Кадилак Севил трябваше да завие рязко и да удари спирачки, за да го избегне и с оглушителен трясък и звук от смачкан метал една кола Чекър се блъсна в задната част на кадилака.

Псувните и гневните протести към Снейк потънаха в шума и облаците синкави газове и той изчезна несмутимо по Второ авеню. Обърна глава назад и избухна в неудържим смях. Това не бе първият случай, в който оставяше зад себе си смачкани коли, нямаше да бъде и последният.

Снейк предизвикваше страх и тревога около себе си. Красивото му двайсет и осем годишно лице бе увенчано от черна, дълга до раменете коса, а с прошарените си мустаци и дългата трийсетсантиметрова брада би се гордял всеки хасид. Той носеше голяма златна халка на едното си ухо, златно украшение на ноздрите си и игривите му жълто-кафяви очи бяха постоянно присвити. Татуировките му започваха непосредствено под брадата му и се простираха надолу до пръстите на краката. Хората го отбягваха не само заради вида му, но и поради страх от бълхи.

На Пета улица той зави наляво и се запридвижва бавно край блоковете на Ийст Вилидж, като оглеждаше двете страни на улицата. Повечето от видяното го накара да се намръщи. Понякога той не разбираше какво иска този свят. Навсякъде бе пълно с пънкари и художествени галерии. По-рано не беше така. Улиците бяха по-обикновени и много повече му харесваха. Освен това „Воините на Дявола“ управляваха техния жилищен блок и така беше до ден-днешен. Това щеше да продължи, ако той и приятелите муси бяха на мястото.

Той сви устни и се усмихна на себе си. Още една-две минути и щеше да е в клуба. Първо ще си купи бира и наркотик, а после ще посети Шърл, симпатичната си приятелка. Те бяха заедно почти три години, но тя още го възбуждаше. Той добре я беше обучил. Нямаше място, където тя не би поставила езика си.

Усмивката му стана по-широка. Само като помислеше за Шърл, получаваше ерекция. Тя имаше превъзходен задник, хубави крака и красиви форми. Косата й бе като от коприна, дълга до кръста. Точно като на Кристал Гейл, макар че в интерес на истината би могло да се желае още по отношение на гърдите. Но той не се оплакваше. Когато тя вървеше по улиците, устите на мъжете се пълнеха със слюнка.

Той навлезе в частта на Ийст Вилидж, която се наричаше Алфабет Сити, премина по авеню А, после тръгна по авеню Б. На южната страна на авенюто, в средата на блока се намираше клубът — шестетажна сграда с двадесетина блестящи Харли, паркирани отпред. Никога не се налагаше да се заключват мотоциклетите. Никой не се осмеляваше да открадне мотоциклет на Воин на Сатаната. Това бе все едно да подадеш молба за смъртта си.

— Хей, колега! — чу се плътен глас.

Снейк кимна с глава, като настаняваше мотоциклета до бордюра, изправяйки с крак подпората. Той се ръкува с масивния гигант, висок метър и деветдесет и пет и облечен почти като него, с тази разлика, че живописната му глава бе покрита с черно шалче, напълно скриващо косата му. Те силно стиснаха ръце, като пръстите на единия докосваха китката на другия — техния ритуален поздрав.

— Хай, Трог — изръмжа Снейк. — Как е вътре?

— Хай… не е лошо.

Трог кимна към мотоциклета на Снейк, който, изстивайки, шумеше.

— Пак си го пуснал в движение. Но карбураторът има нужда от регулиране.

— Да, зная.

Снейк кихна, наведе се настрана, затъкна с пръст едната си ноздра и издуха другата; студеното време винаги се отразяваше на синузита му. След това скочи от мотоциклета си като каубой от коня си и се наведе да огледа критично мотоциклета, както управителката на клуба отглежда проститутка.

— Прекарах половината от нощта с него, за да го накарам да тръгне. Ще го регулирам по-късно, първо ще отида да си уредя малко секс.

— Не с моята приятелка, нали? — възрази Трог.

— Защо с нея, след като имам Шърл?

— Тогава всичко хубаво, колега — засмя се Трог. — Би могъл да дремнеш преди това.

— А?

Снейк го погледна втренчено.

Трог показа на изток с омасления си палец.

— Тя излезе преди два-три часа. Каза, че отива да огледа витрините или нещо подобно. — Трог поклати недоволно глава. — Мръсници! Никога не са удовлетворени. Винаги излизат да купуват разни глупости. Ако й бях позволил, моята сладурана щеше да заложи и мотоциклета ми.

Разгневен, Снейк ритна задната гума на мотоциклета и забоде ръце във верижния си колан.

— Кучка! — изръмжа той. — Когато се върне, ще има такива писъци, че ще се чуят чак в Монток.

— Хайде, хайде — успокои го Трог. — Не се ядосвай. Шърл е добро момиче.

— Така ли? — попита Снейк. — Тя отлично знае, че не трябва да излиза без мое разрешение.

Снейк отново кихна, наведе се, притисна с палец другата си ноздра и отново се издуха. След това, свивайки рамене, пое по стълбите на клуба.

Понякога не знаеше какво става с Шърл. Тя се държеше така сякаш искаше да бъде наказана. Въпреки предупрежденията му, всеки две-три седмици се измъкваше и излизаше сама. Изглежда обикаляше около площад Св. Марк или отиваше в Уест Вилидж. Веднъж дори се замъкна в луксозния квартал Блумингдейл, като че ли бе някаква принцеса. Той достатъчно често я предупреждаваше и дори я попляскваше, за да й напомни, че никога не бива да излиза сама. Той мина край мотоциклетист, който се насочваше към предния хол, отиде до най-близкия хладилник и си взе кутия бира. Отвори я и отново излезе навън. Пълна кола с тийнейджъри бавно преминаваше по улицата. Те оглеждаха влюбено наредените блестящи мотоциклети. Наслаждаваха се на опасното преживяване да се мотаят край клуба на Воините на Дявола. Той чу писклив момичешки смях и това му стигаше. Хвърли кутията върху тротоара, като гледаше шумящата пяна.

Бога ми, понякога мразеше жените! Те всички бяха мръсници! Полудели мръсници!

Добре, колкото повече се бави Шърл, толкова повече ще съжалява. Залагам си оная работа.

Къде по дяволите беше тя?

7

Или офисът на Олимпия Арпел в района на Шестдесета улица — изток е бил проектиран специално за Олимпия, или тя е била създадена точно за този офис.

Посетителите никога не бяха сигурни коя от двете възможности беше вярна.

Пространството бе строго, студено и неприветливо, цялото в черна кожа, неръждаема стомана, груб вълнен мокет и лъскави бели стени. Столовете и бюрото бяха в стил Майс ван дер Рохе; огромна стъклена епруветка на бюрото съдържаше самотна великолепна райска птица. Снимки на красавици модели в леки, хромови, остъклени рамки гледаха от стените, наредени по тях с математическа точност. Сред скромното обзавеждане се натрапваше огромен стъклен пепелник, пълен с угарки с дълги бели филтри, изцапани от червило.

Това беше стая, специално предназначена за забавления, със силно, натрапчиво осветление, проектирано с единствената цел да докара посетителите до такова физическо състояние, че да проявят всичките си недостатъци. Олимпия Арпел поддържаше всичко в ред. Тя беше въздържана и дребна, облечена във вълнени дрехи, без украшения и орнаменти. Лицето й имаше формата на ковчег, носът й бе като човка, а зад очилата й тип Бен Франклин, гледаха подчертано морскозелени очи. Остро отрязан бретон оформяше странния й вид, а кожата й приличаше на пергамент, който е бил смачкан на топка и после отново пригладен.

Тя пушеше настървено, с нервни, остри движения, но никога не дръпваше от цигарата повече от четири пъти, преди да я смачка в пепелника.

Обикаляше замислено около седналото момиче, остро преценявайки го с очи. После запалката й щракна — Олимпия запали нова цигара и потъна в дима й.

— Познаваш ли някое от тези лица? — попита тя с остър, груб глас. Тя посочи с цигарата огромните снимки наоколо.

Момичето кимна.

— Те са модели — каза то.

Олимпия раздразнено поклати глава.

— Не. Те не са просто модели. Те са супер модели подчерта тя. — Момичета за корицата. Нито едно от тях не прави по-малко от 500 долара на час. Списанията „Вог“, „Спаркл“, „Харнърс Базар“. Именно техните лица ги продават.

Тя пое със задоволство дим, вдигна глава и изпусна облак към тавана. После угаси цигарата в препълнения пепелник и свали очилата си. Започна да се разхожда край стените, докосвайки с очилата рамката на всеки портрет.

— Аталанта Дарин. — Чук. — Франческа Кафка. — Чук. — Виена Фароу. — Чук. — Джоу Затопекова, Оби Кути, Мелва Ритър, Кики Уестърбърг. — Чук, чук, чук, чук.

Тя се спря и се обърна, като кръстоса ръце върху гърдите си, а очилата й увиснаха. Тънките й светлооранжеви устни се опънаха в едва забележима усмивка.

— Те са моите момичета. Аз ги открих. Аз ги направих звезди. — Тя направи неясен жест с очилата си и гласът й моментално прие мек тон. — Красиви са, нали?

Момичето седеше тихо, като въртеше глава, за да следва постоянно движещата се ръка на Олимпия.

— Те са чудесни — съгласи се то с колеблив глас.

— Можеш да заложиш задника си, че са.

Олимпия седна зад бюрото си и момичето можа да я види като на карта за покер: две Олимпии — една над бюрото и втората долу, на огледалната му, полирана повърхност. Царицата на моделите. Асът на красотата.

Олимпия се наведе напред с присвити очи.

— Знаеш ли обаче какво ми липсва? — попита тя с мек глас.

Момичето поклати глава и зачака.

Запалката отново щракна и Олимпия се намръщи срещу пушека.

— Кристи Бринкли — изрече тя, привличайки погледа на момичето. — Джери Хол. — Тя наблюдаваше внимателно очите на момичето. — Виена Фароу може да има потенциала на супермодел, а може би — не. Ще се окаже след няколко месеца. Тя се наведе напред над бюрото и разклати очилата си към момичето.

— Но ти със сигурност го имаш. — Тя кимна на себе си. — Аз мога да го подуша.

Облегна се назад и намести очилата си.

— Но… но аз не зная дали искам да стана модел — отвърна момичето притеснено. Чувстваше се много неловко, не бе свикнала да й се обръща такова внимание и то в един чужд за нея свят.

Очите на Олимпия се втвърдиха.

— Разбира се, че искаш да станеш модел — отговори троснато тя. — Всяко момиче иска да стане топмодел!

Тя престана да ползва очилата си като показалка и пак ги окачи на носа си. Искаше да грабне момичето, да го раздруса и да му вдъхне малко разум, защото то бе най-разкошното създание, което Олимпия някога бе виждала — а като основател и собственик на „Олимпия Моделс Инкорпорейтид“ тя наистина беше срещала най-прелестните млади жени в света.

„Олимпия Моделс Инкорпорейтид“ не бе в същата лига като „Форд“ и „Вилхелмина“, но все пак се ползваше с добра репутация и огромна, постоянна работа със забележителни красавици.

Ала, за съжаление, агенцията й беше позната като стартова агенция, като първо стъпало за моделите по пътя им нагоре.

Това, че нейните момичета бяха толкова нелоялни и неблагодарни, безкрайно я дразнеше. И въпреки това, след като ги откриеше и обучеше, изпратеше ги при подходящи гримьори, фризьори и фотографи, платеше облеклото им и даже ги обучеше как да се движат и позират, те я напускаха заради повечето долари на „Форд“, „Вилхелмина“ или „Золи“, без дори да й благодарят.

Днес Олимпия имаше съвсем друг проблем — тя не беше го очаквала дори след двайсет и трите години къртовска работа. Като търсач на самородни таланти тя никога не губеше надежда, че някъде, някога ще разрови глината и ще камери едно изключително, спиращо сърцето лице, което би било главната златоносна жила. И ето че сега, с всяка изминала минута тя все повече се убеждаваше, че момичето, което седеше срещу нея е именно онова, което очакваше да намери. Най-важното й откритие за всички времена. Нейният истински Кохинор или Звездата на Индия. Откритието на живота й, неземното съкровище. Тялото и лицето на момичето бяха идеални за снимки. Съвършена костна структура, безупречно лице. Някакъв трудно определим начин на движение.

Тази дълга до кръста коса. Тя би засенчила дори Джери Хол.

Господи!

И като си помисли човек, че появяването на това момиче бе неочаквана, щастлива случайност!

Олимпия обикновено не посещаваше центъра на града, никога не бе ходила и в Ийст Вилидж; тя не се интересуваше много от настъпващите промени. Единствената причина, която я накара да отиде там тази сутрин бе, че бе пропуснала откриването на галерията на един свой приятел и това бе последната възможност да види експозицията, преди да бъде закрита.

Но тя така и не стигна до галерията. Точно когато колата и спря пред червената светлина на площад „Св. Марк“, тя зърна тази поразяваща красавица да пресича улицата като простосмъртна, вместо като богиня, каквато бе в действителност.

Олимпия Арпел нямаше намерение да остави хубавата Елена от Троя да й се изплъзне между пръстите. На шестдесет и една годишна възраст тя все още можеше да крачи бързо. Тя подаде двайсетдоларова банкнота на шофьора, не чака за ресто и изскочи навън, сграбчвайки с ръце обърканото момиче, преди то да може да направи пет крачки.

И сега те бяха тук.

И сега, възбудата от намирането на красавицата на деветдесетте години, беше смразена от дяволския инат на това момиче.

По дяволите! Възможно ли е да открие най-красивата жена на света само за да разбере, че тя не иска да стане модел?

Олимпия прибягна до най-ласкавата си майчина усмивка.

— Виж какво ще ти кажа, скъпа. Аз съм готова да подпиша договор с тебе веднага. В този миг! — тя се облегна назад с ласкаво изражение на лицето. — Какво ще кажеш?

— Аз… аз не зная — промърмори момичето. — Това е толкова неочаквано!

Тя наведе глава и размърда настрана завеса от кестенява коса, а превъзходните й морскозелени очи проблясваха като сапфир и сребро — големи, блестящи, влажни — и изглеждаха измамно невинни и смутени.

— О, разбира се, че не си очаквала това — съгласи се Олимпия ласкателно, — но такива неща често се случват в този бизнес. В града пристигат нови таланти, откриват се красавици, които никога не са мислили да стават модели… Това е градът на мечтите, момичето ми, това е страната на Оз.

Момичето леко помръдна и примигна два пъти с черните си клепки.

— Но договор…

— Договор, договор. Не е кой знае какво — увери я Олимпия. — Договорите са стандартни и готови. Доли трябва да впише само името ти във формуляра. После, в зависимост от това как аз ще уредя нещата, ще мога вероятно веднага да те изпратя в студиото на Алфредо Тоскани и да започнете на секундата. — Тя се спря внезапно по средата на мисълта си, като забеляза притеснителната гримаса на момичето. Не можеше да повярва! Момичето никога не бе чувало за Алфредо Тоскани. Къде ли е била през всичките тези години? Тоскани беше един от големите четирима — заедно с Аведон, Скавуло и Скребнески. — Алфредо Тоскани, — търпеливо заобяснява Олимпия, усмихвайки се отново, — е един от най-известните фотографи в този град. Той приема само най-важните клиенти. Модели. Общественички. Филмови звезди. Той даже прави изложби по музеите. Ти вероятно си виждала негови снимки, без да знаеш това. — Тя посочи с ръка към стените. — Той е направил много от тези. Сега… — Тя плесна с ръце. — Подписването на договора не трябва да те плаши. Това с чиста формалност и договорът е в твой и мой интерес. После, веднага след като папката с твоите снимки бъде подготвена, аз ще мога да действам и да ти осигуря работа.

Олимпия се усмихна подкупващо.

— И вие наистина мислите, че бих могла…

Гласът на момичето заглъхна.

— Петстотин долара на час? — Олимпия тръсна глава. — Не! — отсече тя твърдо. — Ти ще започнеш с хиляда долара на час.

Момичето се стъписа.

— Наистина ли мислите, че струвам толкова? — прошепнато. — Хиляда долара… на час?

Олимпия скромно се усмихна.

— Три дни снимки ще ти донесат двайсет и четири хиляди. Помисли какво ще донесе това на клиента. Твоето лице ще продава милиони кремове, червила или шалчета. Клиентът получава лъвския пай, не ти. Но стоката продаваш ти!

Олимпия се облегна назад и се усмихна на Шърли.

— Нали нямаш планове за този следобед?

Шърли сви устни и се поколеба. Тя не каза на Снейк, че ще излезе и знаеше, че ще й бъде много ядосан. Той не обичаше тя да отива някъде, без да му се обади и то часове наред. Трябва поне да му звънне… но, ако му звънне, той вероятно ще започне да крещи и да я накара веднага да се върне. А може би, ако не му се обади и го изненада по-късно с възможността за хиляди и хиляди долари, той ще бъде умилостивен.

Тя бавно кимна с глава.

— Аз… аз съм свободна — промълви тя, като се чудеше дали по-късно няма да съжалява, че е взела това решение.

— Добре.

Олимпия имаше вид на генерал, когато посегна през бюрото да се ръкува.

— Тогава ние се споразумяхме. Добре дошла в големия бизнес.

Шърли Силвърстайн не можеше да повярва, че й се предоставя такъв шанс. Това бе страната на Оз, а Оз беше нещо съвсем ново за нея.

Досега животът й беше низ от неблагополучия и мизерия. Нещата вероятно биха могли да бъдат много по-различни, ако баща й не беше умрял, когато тя бе още толкова млада. Но Ейб Силвърстайн, работейки на строяща се висока сграда в Манхатън, се бе подхлъзнал по една греда и паднал от двайсет и осмия етаж на Осемдесет и шеста улица, оставяйки сами жена си Рут и Шърли, която беше на шест години. Истинската трагедия, както се оказа, бе не толкова смъртта на Ейб, а реакцията на Рут.

Рут Силвърстайн намери утешение в религията — не в нейната, а в някаква библейска секта.

Това беше малка група, по-скоро култ, отколкото църква и беше управлявана от низвергнат баптистки свещеник, който се наричаше Брат Дан. Роден Даниел Дейл Дъдли, някъде в Кентъки, Брат Дан твърдеше, че дяволът се е вселил във всеки човек и че само оставяйки се в неговите ръце злият дух ще бъде прогонен.

Той изискваше от всеки член на своята твърдоглава, малка група, да даде всичко, което притежава, на църквата; по-голямата част от спечелената с непосилен труд пенсия и застраховката „живот“ на Ейб Силвърстайн намери пътя към неговия джоб.

След още четири месеца по-голямата част от наследството бе също дадено на Брат Дан, когато той примами Рут да се ожени за него.

— Ние ще живеем в църквата — каза Рут на Шърли в деня на церемонията. — Не е толкова хубаво, както в този апартамент, но е по-добре, защото църквата е благословена. — Очите й странно блестяха. — Сега дяволът няма повече да ни тревожи.

Оказа се, че църквата бе малка къща на два етажа в квартала Канарси в Бруклин, с боядисани тапети по стените, които имитираха тухли и син неонов кръст над вратата. Беше притисната между малка пералня и фризьорски салон.

Шърли чу плъхове да стържат зад стените.

— Ето ни на път! — бодро каза Олимпия.

Шърли гледаше разсеяно през страничното стъкло на колата и гласът на Олимпия я стресна.

— Ето къщата на Алфредо Тоскани — обяви Олимпия, като посочи къща с двойна ширина от тих, стъпалообразен, жилищен блок. — Неговото студио заема първите два етажа.

Шърли пое дълбоко дъх. Опитваше се да събере кураж.

Снейк изпитваше досада. Достатъчно дълго бе чакал Шърли.

Докато прекрачваше седлото на мотоциклета, той не отделяше очи от слабичкото пуерториканско момиче с дръзка походка на отсрещния тротоар. Блестящата й черна коса подскачаше при всяка нейна стъпка:

Той се усмихна на себе си. Ето една походка, която мощно въздействаше на мъжките му сетива! Нищо не можеше да го възбуди като чифт твърди хълбоци в опънати като кожа джинси — и никак не му бе трудно бързо да си представи как биха изглеждали без тях.

Той форсира мотора, за да привлече вниманието й и успя да притегли блестящите черни очи към себе си.

Добре! — помисли той, още по-възбуден.

По-нататък той забрави за Шърли. В края на краищата на улицата се бе появила една превъзходна испанска красавица.

8

Цялата сутрин Анук беше много заета. Веднага след като отстрани Уилям, тя отдели цели четиридесет и пет минути за телефона, тихо благославяйки изобретателя на телефона с бутони, понеже те не увреждаха блестящия й маникюр. Повече от половин дузина обаждания бяха необходими само като начало за оправяне на положението.

Тя въздъхна, като погледна внимателно планираната си програма за деня в отворения дневник Хермес, изписана с красив почерк. Всяка синя буква беше ясна, елегантна и чудесно оформена, точно както гувернантките я бяха учили. Някои неща човек възприема завинаги, съзнателно или не.

Като повдигна дневника, тя се усмихна притеснено. Колко амбициозно от нейна страна! Тя беше планирала много работа за този ден.

9:45… ………… Уилям

12:00… Службата по околната среда в Гросвенър. Среща с Комитета за Коледна танцова вечер с банкет в „Плаца Хотел“.

14:00… Среща с Лидия Зееме: редекорация на дневната.

15:30… Погребението на Рубио.

И всичко това не включваше официалната вечеря, която тя и Антонио даваха тази вечер за двадесет и четирима гости.

Тя остави дневника. Добре, вечерята и погребението на Рубио не можеха да бъдат отложени, но и без тях целият й следобед беше запълнен до последната минута. А потулването на недискретността на Антонио беше с предимство. В края на краищата, ако един скандал засягаше него, той навреждаше и на нея. Трябваше да се действа бързо.

Тя присви устни. Тънки като косми линии започващи от носа и стигащи до устата се появиха от двете страни на лицето й. Раздразнението й ги задълбочаваше. Ето, мислеше си, всяко нещо можеше да я очерни. Не, няма да бъде очернена, тя ще се погрижи за това. Дали някой не можеше да я замести някъде? Обществото живееше по свои правила и ако някой не съумяваш стриктно да ги спазва, трябваше поне да покаже, че се старае да се придържа към тях. Тъкмо това смяташе да направи тя, за да оправдае недискретността на Антонио и да смекчи всяка потенциална опасност.

Очистителни мерки. Как ги мразеше!

Тя взе телефонната слушалка.

Набра първия номер.

Вирджиния Нортън Ротенбург, заместник-председател на Комитета по околната среда в Гросвенър — тя изпълняваше функциите на председател тази година. Анук си представи как изглеждаше Вирджиния докато набираше номера. Твърде висока, подобна на кобила, безформена. Неприветлива наследница на средна възраст на една от най-старите и най-аристократични династии в Ню Йорк. Недвижими имоти. Вестници. Инвестиции. Власт.

Твърде много пари и твърде много наследство.

— Дом Ротенбург, добро утро — отговори стар, пресипнал мъжки глас.

— Госпожа Вирджиния Ротенбург, моля.

— Кой я търси?

— Анук де Рискал.

— Добре, госпожо. Момент, моля.

Анук чака дълго. Най-сетне тя се обади.

— Здравей, Анук! Какво става?

Вирджиния Нортън Ротенбург със слабостта си към конете и с окастрените си носови фрази приличаше на Нанси Кълп във филма „Селянките от Бевърли“.

— Вирджиния, зная, че съм виновна, че отсъствах цял месец и не съм ти се обаждала, но… случаят е спешен. Би ли могла да ме заместиш на днешната среща?

— Добре, Анук. Ще се радвам. Не вреди да размахам камшика и да накарам момичетата да се поразмърдат, нали? Ха-ха.

— А… не, мисля, че не.

— Не се тревожи. Всичко ще бъде тип-топ! Ха-ха!

Анук се намръщи за момент, после се отпусна.

— Мога да разчитам, нали!

— Напълно. Ще ти се обадя по-късно и ще те осведомя какво са решили момичетата. Тези кокошки понякога имат нужда от малко емоции.

— Благодаря ти, Вирджиния. Задължена съм ти. Ще се видим довечера.

Анук бързо затвори телефона, доволна, че този разговор свърши. Вирджиния никога не пропускаше да й развали настроението. В нея имаше много от манталитета на фелдфебел.

Тя набра втория номер.

Клас Клаусен, един от тримата, не, двамата, след смъртта на Рубио, помощници на съпруга й.

Този път Анук беше много по-фамилиарна и прегракналият й глас съвсем се изчисти.

— Класкинс, скъпи! Анук се обажда.

— Анук. Слава богу, върнала си се! — гласът на Клас никога не губеше лекия си исландски акцент. — Този град беше опустял без тебе. Как беше в Мексико?

— Как мислиш, че е било? Ме-хи-ко си е Ме-хи-ко, както винаги. Вода от бутилки и много слънце. Наистина, това ме накара да мечтая за зимата на Ню Йорк. Слушай, скъпи. Ще те видя на погребението на Рубио, нали?

— Разбира се. Не бих го пропуснал за нищо на света. Защо питаш?

— Защото не бях сигурна, че ще бъдеш там.

Клас се задави от смях.

— Как иначе бих се уверил, че Рубио няма да се върне и отново да почне да ме тормози?

Тя промърмори нещо неодобрително.

— Успокой се, момчето ми, успокой се. Знам, че ти и Рубио не се обичахте много. Но, скъпи! Такива неща не се говорят.

— Допускам, че си права. Не трябва да се говори лошо за мъртвец.

— Да, не трябва… Особено като се има предвид, че твоето положение не е по-безопасно, отколкото беше това на Рубио — добави тя меко, майсторски промушвайки го като с кухненски нож.

Тя чу как той рязко пое дъх и се усмихна язвително. Тя го удари там, където боли най-много. Под кръста. Е, добре. Ти от дълго време си го търсеше, Класкинс, кучи сине.

Тя без усилие върна благия си тон. Никой не можеше по-добре от нея да сменя скоростите без предупреждение. Първо безмилостно пробождане. После спасителен пояс.

Това винаги даваше чудесни резултати.

— Все пак, Класкинс, не ти се обадих, за да те разтревожа — продължи тя. — Напротив, скъпи! Абсолютно необходимо е да говоря с тебе за нещо изключително!

Тя провлече думата „изключително“.

— Нали говорим — промърмори той, все още смутен.

— Не, това трябва да стане на четири очи. Сега не мога да ти кажа за какво става дума, скъпи, но вярвай ми, то ще ти хареса. Наречи го — засмя се тя весело — предварителен коледен подарък.

— Анук! — Изведнъж той заприлича на сприхаво дете. — Това не е честно и ти го знаеш! Кажи ми го сега!

Ха! Очите й с цвета на топаз блеснаха триумфално. Беше го закачила на въдицата си! Оставаше само да го издърпа. Но рибата трябва да се мята и съпротивлява, иначе къде е удоволствието?

— Не, не, Класкинс. Ще трябва да почакаш само няколко часа. Но, повярвай ми, ще останеш много доволен. Ще се видим на церемонията. Опитай се да дойдеш по-рано.

— Добра новина, казваш?

Той не се предаваше лесно.

— Много добра новина, уверявам те.

— Аз пръв ще бъда там!

Тя отново се засмя — смях като камбанен звън.

Усмихвайки се доволно тя постави слушалката от слонова кост на мястото й. Беше възбудила любопитството му. Кой знае какви сладостни видения танцуваха сега из главата му.

Два разговора. Оставаха още четири.

Трети телефонен разговор.

Тя трябваше да намери Дорис Бъклин.

— Дом Бъклин — отговори някаква прислужничка.

— Добро утро. Вкъщи ли е госпожа Бъклин? Обажда се Анук де Рискал.

— Не, госпожо. Госпожа Бъклин излезе.

— Тогава можеш ли да ми кажеш къде мога да я намеря?

— Не, госпожо. Наистина не мога да ви кажа. Госпожа Бъклин не ми позволява да давам такава информация.

Анук почти подскочи от гняв. Прислужнички. Тя ненавиждаше повечето от тях. Ако не те окрадат или не клюкарстват зад гърба ти, те скоро придобиват самочувствие и се смятат за заместници на работодателите си.

— Касае се наистина за нещо много важно. — Анук употреби най-убедителния си тон. — Ако ми кажеш само къде ще бъде около обяд…

— Съжалявам, госпожо.

— Повярвай ми, нищо лошо няма да се случи. Изобщо няма да споменавам, че съм го научила от теб, макар че госпожа Бъклин би била доволна, ако разбереше, че ти си ме осведомила.

Прозрачните лъжи бяха едно от главните й средства. Те излизаха без усилие от езика й.

— Добре… — Настъпи колеблива тишина, по време на която Анук си представи скоростна кутия, в която зъбните колела бавно и мъчително се опитваха да превключат. — Тя е поканена на обед. В ресторант — каза неохотно прислужничката накрая.

Анук леко се усмихна.

— Можеш ли да ми кажеш кой ресторант? Моля те. Много е спешно.

След още една дълга пауза, прислужничката промълви:

— „Църка“.

Анук погледна озадачена слушалката. „Църка“? Къде, по дяволите беше това? Ах! „Цирка“! Глупачката не можеше дори да произнесе нещо толкова просто като цирка!

— Благодаря ти — каза Анук любезно. Тя не добави „тъпа прислужничко“, макар че не чувстваше угризения да си го помисли. — Ти беше много любезна…

Прислужничката затвори телефона и Анук изпадна в ярост.

Глупавата грубиянка й затвори телефона!

„Цирка“.

Тя нямаше нужда да търси този номер. Помнеше го заедно с други необходими номера — обувки, шапки, облекла бяха само някои от тях.

— Цирка. Мога ли да ви помогна с нещо? — отговори някой, като че ли излайвайки една-единствена дума.

— Да, Хенри, можеш. Аз съм Анук де Рис…

— Госпожа де Рискал! — Думите веднага прозвучаха по-топло и по-бавно. — Какво удоволствие!

Това вече е по-добре, помисли си Анук самодоволно. Не че тя се впечатляваше от нечие подмазване. Това бе нещо, което й се полагаше и тя отдавна беше свикнала с подобно отношение към нея. В същото време беше достатъчно реалистка, за да знае, че ако, не дай боже, загуби позициите си, всички врати, които сега бяха широко отворени за нея, незабавно с трясък биха се затворили.

— Удоволствието е изцяло мое, Хенри — отвърна тя ласкателно. — Знам, че ще искам много от тебе, но…

— Не казвайте нищо повече, госпожо де Рискал! Вашата маса ви очаква.

Точно така. Анук почувства приятна топлина в главата си. Някой, който е запазил маса преди две седмици, бе току-що лишен от нея.

Сега тя имаше нужда от партньор за обяда. Ресторантът не беше от тези, в които човек можеше сам да обядва, а дори и да беше такъв, тя не би отишла сама. Дорис веднага би разбрала, че Анук е дошла специално да се срещне с нея. Не, срещата трябваше да изглежда непредвидена и случайна.

Логика, логика. Позицията й на върха на обществото изискваше стратегическият подход на военен специалист.

Извънреден, пети разговор.

Дафид Къмбърланд. Нейният собствен придружител, който бе винаги на разположение, когато Антонио беше много зает. Той също беше любовник на Клас Клаусен.

Очарователният, красив и остроумен Дафид, който толкова обичаше да колекционира ексцентричности, колкото и творби на изкуството. Винаги толкова дяволит, и забавен! И арогантен като нея. Заедно те приличаха на синхронно действащ чифт ножове — майстори в разрушаването на репутации и превръщането на неприятели в кайма.

Анук набра седемте цифри и беше цялата в очакване, докато телефонът иззвъня три пъти. След което заговори въодушевено.

— Дафид! Скъпи! — Той ужасно обичаше да бъде поздравяван екстравагантно. — Зает ли си?… Да, в момента… Случи се нещо просто трагично и аз трябва да отида в „Цирка“! — Хубавото й лице посърна, докато той й отговаряше с прегракнал глас. — Къде трябва да бъдеш? — Тя го изслуша. — О, разбирам. — В думите й прозвуча подходящо разочарование. — Разбира се, това е спешно, скъпи! Щях ли иначе да те търся в последната минута? — Облаците изведнъж се разсеяха от лицето й, устните и очите й заблестяха. — Ти си чудесен… Напълно съм съгласна. Ще те взема след час и четвърт. И не забравяй, задължена съм ти, скъпи!

Като се усмихваше, тя затвори телефона. Сега имаше друго важно задължение — по-добре чекове, отколкото пари в брой, поне във върховете на социалната стълба, където имаше повече банкноти, отколкото пясък в Сахара.

Още два разговора. Предстоеше най-важната битка.

Тя набра офиса на съпруга си, но не директния телефон.

— Офисът на господин де Рискал — отговори късо Лиз Шрек.

Анук се мобилизира. По-остър ли беше тонът й от обикновено? Трудно бе да се прецени, когато това се отнасяше до Лиз. И в най-добрите си дни тя беше кисела и сприхава.

— Лиз, скъпа! Анук се обажда!

Последва необичайно дълга пауза.

— Да, госпожо де Рискал? — сковано прозвуча гласът на Лиз.

О-о помисли Анук. Малко по-добър тон. Мръсницата е подчертано по-груба.

— Обаждам се във връзка с погребението на Рубио — каза с мек глас Анук. — За три и половина ли е?

— Освен ако някой е променил часа, без да ми каже — отвърна Лиз язвително.

Анук трябваше да се усмихва Лиз трябваше да бъде поласкана!

— Добре — каза тя. — Само исках да проверя. Ще те видя там, тогава. О, Лиз…

Лиз тежко въздъхна.

— Да, госпожо де Рискал?

— Би ли могла да дойдеш малко по-рано? Има нещо, което искам да обсъдя с тебе.

Настъпи дълга пауза.

— Добре — каза Лиз раздразнено. — Ще се опитам.

— Аз наистина ще ти бъда призна…

Връзката бе прекъсната.

Анук тресна слушалката на мястото й и потръпна. Каква проклета жена!

Шести разговор. Лидия Клаусен Зееме.

— Проектантска лаборатория LZ, добро утро — енергично прозвуча гласът на секретарката.

— Добро утро. Аз съм Анук де Рискал. Лидия там ли е?

— Момент, моля.

Чу се щракане и след това музиката изпълни дългата пауза. Анук държеше слушалката на разстояние от ухото си и гледаше към будилника „Картие“ в египетски стил. Трябваше скоро да тръгне, ако искаше да срещне Дорис в ресторанта. Беше почти единайсет часа.

Отново се чу щракане.

— Анук, мила! — Като брат си Клас, Лидия не бе загубила исландския си акцент. — Аз тъкмо щях да се обадя, за да потвърдя. Бъди сигурна, че ще дойдем. Не ме питай как, но подготвихме проектите и материалите за новата ти дневна. Едва успяхме, с много усилия през цялата нощ, затова пък са фантастични. Аз ти го казвам. Точно както ти искаше, освен това ги доставихме за рекордно кратко време!

— О, Лидия — промълви Анук — ще ме убиеш! Зная, че си направила и невъзможното всичко да е готово за днес. Знам също, че аз го исках, но… хайде да отложим тази работа за понеделник? Нещо… — Тя остави гласа си да заглъхне…

— Добре, ако е неудобно… — започна Лидия с малко по-твърд тон.

— О, толкова си сладка! — възкликна Анук. — Понякога наистина не знам защо се залови с мен. — Разбира се, че знаеше. Защото де Рискалови са перо в работата й. Защото новата дневна на Анук ще осигури двайсет нови клиенти, които ще поискат същото. — Сигурна ли си, че не те затруднявам?

— Сигурна съм, Анук — малко уморено каза Лидия.

— Много си мила, Лидия. Тогава в понеделник? По същото време?

— Да, понеделник.

— Добре. Все пак ще те видя тази вечер. Чао, скъпа.

След като приключи с телефонните разговори, Анук веднага се зае с грима си. Тя среса косата си назад в кок, закрепи я с диамантени фиби и масажира лицето си с колаген. После нанесе по него флуоресцираща розова пудра и направи бузите си розово-морави. Очерта веждите си. Сложи сенки на очите. С молив направи черти по клепачите си. Накрая, тя „довърши“ лицето си с още пудра, начерви устните си в светъл ягодов цвят и приложи влажен гланц.

Тя работеше бързо и компетентно и за двадесетина минути всичко бе готово. Лицето й изглеждаше като палитра и блестеше като картина.

Гримираните й очи бяха предизвикателни, устните й обещаващи.

Тя беше ослепителна, блестяща, великолепна жена — една на един милион. Нейната елегантност и финес символизираха най-доброто от модата в Манхатън.

Като движеше главата си наляво и надясно, тя внимателно огледа вида си. Отлично.

Най-сетне стана и започна да се облича.

За да убива, естествено. Имаше ли друг начин!

9

Сигналната лампа се въртеше и сирената свиреше, когато със силно скърцане на спирачките тъмносинята кола на детективите Косина и Толедо внезапно спря. Срещу тях други три синьо-бели полицейски коли със светещи лампи, от които се чуваха разговори по радиотелефони, вече бяха блокирали еднопосочната улица. Голям автомобил на криминалната полиция бе спрял до тротоара и униформени полицаи бяха оградили подстъпите към сградата с цветни ленти, за да държат на разстояние любопитни наблюдатели, хора, разхождащи кучета и представители на печата.

— Мръсна история — измърмори Косина на партньорката си и въздъхна. — Добре. Хайде да се заемаме.

Толедо, която шофираше, кимна разсеяно с глава и се измъкна от седалката зад волана. Те огледаха нагоре и надолу огромните жилищни блокове с дървета по тротоарите пред тях. Улица като останалите край Пето авеню, които създаваха илюзията за малък, мирен град.

— Хей, Фред! Научи ли нещо? — извика репортер от „Дейли Нюз“, когато Косина и Толедо се приближиха до сградата.

— Без коментар, Бърни, без коментар — отговори лениво Косина, навеждайки се под преградната лента и подминавайки репортера.

Детективът първи клас Фред Косина вече имаше двайсет и една години стаж в полицията, първите осем от тях прекарани в изтощително ходене пеш. Кръв на ченге течеше във вените му. Баща му беше полицай в Ню Йорк и Косинови от източната част на Ню Йорк, както и Косинови от Загреб, Югославия, бяха безстрашни, методични и доста старомодни. Твърде консервативни, за да позволят на сводници, проститутки, крадци, изнасилвачи и убийци лесно да се справят с тях.

През първите осем години остарелите полицейски методи на Фред Косина му донесоха и опозоряване, и уважение — в зависимост от това дали ставаше дума за обикновен гражданин или за колега от полицията. Той беше известен като полицай, който първо стреля и после задава въпроси — талант, който двама негови партньори, почиващи отдавна на два метра под земята, не бяха усвоили.

Полицейският началник го изпрати в горните етажи, в най-предпочитаните служби за криминалните детективи, навярно мислейки, че като го подслони там ще държи младия Косина далеч от улиците и от възможността да стреля.

Косина по-рано беше твърде груб, но сега бе поомекнал. Косата му бе като остра, плоска, бяла четка. Невероятният му апетит и югославска жажда за сливовица бяха оставили спукани капиляри по носа и пълните му бузи. Светлосините му очи под острите ъгли на рунтавите му бели вежди винаги гледаха света с обвиняващ поглед.

Освен жена си, той имаше само една приятелка, която истински го харесваше и му вярваше. Това бе неговата партньорка.

Тя беше тридесет и четири годишна испанка, която би могла да бъде симпатична, но правеше всичко, за да не бъде такава: черната й коса бе подстригана на два сантиметра от корените, черните й блестящи очи гледаха студени и силно предизвикателно и даже кокетният и нос не можеше да промени общото впечатление. Постоянно смръщената й физиономия скриваше превъзходни бели зъби.

Тя беше висока метър и шестдесет и шест, тежеше шестдесет килограма, а телосложението й беше като стоманен камшик. Имаше мускули на щангист, а стойката й бе като на бикоподобен шофьор.

Но външният й вид донякъде лъжеше. Тя имаше щастлив брак от единадесет години, пет деца и бе превъзходна майка и съпруга.

Името й бе детектив сержант Кармен Толедо.

Детективите Косина и Толедо бяха партньори вече цели четири години и бяха разкрили повече убийства, от който и да е от другите осем екипа на криминалната полиция в Ню Йорк.

В този момент, 11 часа и 3 минути на 14 декември, двамата забързано влизаха в сградата с вдигнати яки.

— Горе — каза им дежурният полицай при вратата, след като те му показаха детективските си карти. — Трети етаж.

Косина с тежки стъпки тръгна по стълбите, последван непосредствено от Толедо.

На третия етаж ключар от полицията монтираше допълнителна брава на вратата на апартамент 3Б. Вратата на насрещния апартамент беше отворена, колкото веригата й позволяваше и любопитна, възрастна лейди, държаща кученце, надничаше навън.

Косина премина край ключаря, след него — Толедо.

Дневната бе шест на четири метра, с кухненски бокс в единия край и два прозореца с щори от камъшит в другия. Една от стените бе тухлена, обшита с викторианско бял мрамор. Огромен абажур от специална хартия висеше от средата на тавана. Елегантна гарнитура в пастелни цветове ограждаше килим Навахо и маса за кафе от дъб и стъкло.

Имаше четири дървени стола около дъбова маса за хранене. Син папагал подскачаше във висяща клетка.

Купчини от дрехи, като че ли приготвени за пералнята, бяха струпани по ъглите. Големи, хубави снимки, очевидно на модели, бяха закачени по стените.

Приятно място. Уютно и удобно. Хубав подслон от досадата на града.

Но градът навлезе и тук.

Криминални специалисти, всички с пластмасови ръкавици, търсеха съсредоточено веществени доказателства и отпечатъци от пръсти. Косми, кожа, петна от кръв, съдържанието на един пепелник и две дълбоки стъклени чаши бяха вече подредени в специални чанти.

Като си пробиваха път между тях, Косина и Толедо преминаха през тесен коридор и влязоха в спалнята.

И двамата се стъписаха.

— Свети боже! — извика Толедо. — О, по дяволите…

Като постави ръка върху устата си, тя се затича да намери банята и следващите две минути прекара наведена над тоалетната. Дори Косина, който беше привикнал с трупове, почувства да го облива студена пот. Стомахът му се сви.

Гола жена бе просната сред окървавените чаршафи, ръцете и краката й бяха вкочанени в конвулсиите на ужасна смърт. Тя нямаше лице. Нямаше нос. Нямаше очи. От врата нагоре бе одрана и разкъсана. Като парче кърваво месо.

Потресаващо. Отсега нататък ще бъда вегетарианец, обеща си Косина. Стомахът му не понасяше вида на това червено месо. Не след тази гледка.

— Косата й… — Устата му остана отворена.

Господи! А той мислеше, че досега е виждал всичко.

Момичето бе изцяло скалпирано.

— Целият й скалп липсва — каза Джо Рочи, един от криминалните експерти. — До последния косъм. Престъпникът добре я е изчистил и трябва да е взел всичко със себе си — и кожата, и косата. Не мислиш ли, че е замесен някакъв фризьор убиец?

— Какво имаме от нея? — рязко каза Косина, отделяйки очите си от трупа, като се мъчеше да превъзмогне жлъчните киселини, които проникваха в гърлото му.

— Виена Фароу — каза Джо Рочи. — Най-малкото, тя беше позната под това име. Модел. — Той посочи с палец към рамките с фотографии, наредени по стената на спалнята. — Била е красавица, а?

Косина се огледа наоколо и кимна с глава. Виена Фароу беше изумителна и това бе най-малкото, което можеше да се каже за нея. Съчетание на Синди Крауфорд, Кристи Бринкли и Полина Поризкова. Пепеляворуса коса, безупречна кожа и елегантни форми.

Косина се намръщи.

— Изглежда ми позната. Дали съм я виждал?

— Разбира се — отговори Рочи. — Тя е по кориците на списанията. Броят на „Вог“ от последния месец.

— Какво, да не си навлязъл в модата? — иронично подхвърли Косина.

— Току-що. Има купчина от модни списания на масичката до леглото. Броевете за следващия месец. — Рочи посочи с палец към масичката.

— Свърши ли с отпечатъците върху тях? — повдигна вежди Косина.

— Да. Можеш да ги разгледаш.

Косина взе първото списание и огледа корицата му. Беше типичен брой на „Вог“, работа на Ричард Аведон. Господи, жената беше невероятно красива. Тя имаше елегантно четвъртита челюст, завършваща под ъгъл с гримирани скули. Сиво-сини очи с грим в цвета на зърна от шамфъстък и кафе или кой знае как го определяха напоследък.

Превъзходни вежди, в по-дебелата им част със сигурност неоскубани. Косата естествена и „неизправена“, падаща свободно на една страна. Влажни, пълни устни, съвсем малко по-розови, отколкото естественият им цвят. Дълги, подчертано розови пластмасови обици.

Виена Фароу. Красавица. Модел. Разкъсано мъртво месо.

Толедо се върна от банята. Обичайният маслинен цвят на лицето й сега бе посърнал и бледен. Тя махна с ръка към трупа.

— Господи! Шефе, какво чудовище е могло да направи това? Исусе Христе!

— Звяр — изръмжа Косина. — Красавицата тук е срещнала звяра.

Той се обърна към черен мъж с черно-бяла коса и очила с масивни рамки, който вземаше проби изпод ноктите на жената.

— Хей, Брасуел. Какъв вид оръжие е използвано?

Ларю Брасуел погледна нагоре и вдигна рамене.

— Много е рано да се каже, Фред. Бих казал някакъв вид нож.

— Изнасилване?

— Или това, или тя доброволно го е приела в леглото си.

— Сигурен ли си, че е било „той“?

— Аутопсията ще покаже, но според следите по космите й, да — Брасуел уверено кимна с глава. — Бих се обзаложил, че това е сперма.

Косина се обърна към друг.

— Следи от влизане с взлом?

— Не. Входната врата е винаги заключена и всички звънци са изправни. Проверихме ги. Изглежда, тя го е приела вътре, който и да е бил той. Може би дори сама го е довела.

— Кой я намери?

— Ние. Обадиха се на телефон 911 от нейната агенция — някаква си „Олимпия Моделс“. Тя е на Шестдесет и пета улица, недалеч от Медисън. Не се явила вчера за снимки и тази сутрин те започнали да се безпокоят. Двама от нашите хора отишли при портиера. Той им отключил вратата и те намерили трупа.

— Искам показанията на портиера. И на съседите.

Те чули ли са нещо?

— Сега ще започнем да ги разпитваме.

— Кога мислиш, че е станало това?

— Предишната нощ. — Брасуел се замисли. — Струва ми се, между полунощ и шест маса сутринта.

— По дяволите! Това значи преди трийсет, трийсет и шест часа!

— Да — потвърди експертът. — Зная.

Косина въздъхва и почеса внушителния си нос. Почти ден и половина са изминали от момента на убийството. При убийства, първите четиридесет и осем часа бяха винаги най-важните. По-късно, след всеки изминал час, шансовете да се намери убиеца ставаха все по-нищожни. Още дванайсет часа — най-много осемнайсет — и тези ценни четиридесет и осем часа ще са свършили.

— Вестниците ще имат напрегнат ден — промърмори Толедо с безпокойство.

— Кажи си мнението за това — изръмжа Косина.

Кармен Толедо кимна с глава.

— Знаеш ли — каза тя бавно, като взе списанието „Вог“ от Косина и внимателно го огледа, — който и да го е направил, той е истински луд. Искам да кажа, че обикновен убиец не би обезобразил по този начин една красива жена. — Тя многозначително погледна партньора си. — Като че ли той е мразел красотата й.

— Да — каза мрачно Косина, затваряйки очи пред чудовищната гледка. — Или, в противен случай, е искал да има естествена перука.

10

„Цирка“.

Обед.

Двете редици паркирани лимузини започваха от първата елегантна козирка на ресторанта и се простираха до средата на блока като лъскав хромиран влак. Един фотограф от вестник „Уиминс Уеър Дейли“ обикаляше пред входа с камера в едната си ръка и цигара в другата.

— Как изглеждам, скъпи? — Анук де Рискал попита Дафид Къмбърланд, докато шофьорът й помагаше да излезе от синята й кола „Фантом V“. Както обикновено, тя беше без връхна дреха. Коженото й визоново палто остана в колата. Тя го наричаше „автомобилното ми палто“.

— Впечатляващо — отговори Дафид с дълбокия си баритонов глас. — Ако бях нормален, щях да те изям.

— Скъпи, ако беше нормален — отвърна тя с половин уста, като позираше за малко на фотографа на „Уиминс Уеър Дейли“, — аз щях да се скрия вдън гора.

— А ако ти беше нормална, скъпа Нуки, аз бих направил същото.

И двамата щастливо се усмихнаха, доволни от остроумните си реплики.

— Брр… хладно е. — Анук потрепери, хвана го под ръка и се притисна до него. — Да влезем по-бързо и да ги хипнотизираме.

— Както само ти умееш да го правиш, скъпа моя.

Тя се усмихна от удоволствие, освободи ръката си и влезе в ресторанта така небрежно, сякаш за нея това беше някаква квартална кръчма, което всъщност бе точно така.

Ако някой знаеше как се влиза, това беше Анук де Рискал. Тя притежаваше стил плюс страхотен инстинкт как веднага да се превърне в център на внимание, благодарение на съпруга си — известният моделиер, тя беше начело на списъка на най-добре облечените жени в продължение на пет поредни години.

Влизането й имаше желания ефект. Глави се заобръщаха към нея. Женската завист я плашеше с прииждащите си злобни вълни.

Анук усещаше всеки завистлив поглед.

— Госпожо де Рискал! — възкликна възторжено управителят. — Колко сте красива!

Но и без неговия комплимент тя знаеше, че е красива. Нейният пухкав костюм от черен вълнен плат, създаден от Антонио де Рискал бе единична бройка. Тя бе предупредила Антонио какво може да му се случи, ако направи друг като него за когото и да било. Полата беше с висок пояс като на тореадор, а късият прилепнал жакет бе съчетан с копринена блуза в жълто като на канарче и щампи от пурпурни рози. Като аксесоари тя носеше дълги, черни кожени ръкавици, черни чорапи, а вместо бижута — розов копринен корсаж с перли и подходящи обици.

Широкопола черна шапка и ръчно изработени черни кожени обувки допълваха облеклото. Шапката остана на главата й — защо иначе да я носи?

Без съмнение тя бе най-елегантната в ресторанта, пълен с жени, които бяха посветили живота си на външния си вид.

Дафид докосна лакътя й с ръка, докато управителят ги водеше до обичайната им маса. Разстоянието бе кратко, понеже масата се намираше срещу един от двата големи прозорци със завеси.

Естествено, това бе една от двете най-предпочитани маси в заведението.

Будните очи на Анук заоглеждаха залата веднага след като тя седна на луксозния стол под наредените на прозореца лилии, които екстравагантно се навеждаха над нея. Погледът й се плъзна по покритите с водни капчици съдове с лед и по сервитьорите, държащи бутилки с вино и шампанско за одобрение, по познатите блестящи орнаменти по стените, оформени като екстравагантни стръкове от лалета и се спря за момент върху паната със сцени от френския кралски двор на една от стените. Singerie ги наричаха на френски, което означаваше приблизително „менажерия за маймуни“ — едно подходящо название. Защото във всяка от тези картини имаше нарисувани много мъже маймуни, облечени като забавни френски придворни с перуки, а също и натруфени жени маймуни.

Иронията не беше чужда на Анук. Посетителите, седнали на канапетата в миши цвят и тапицираните с розово кадифе столове приличаха на френските аристократи, които шумно се движеха с двуколки по пътя си към гилотината.

Тя забеляза, както винаги, ръчно ушитите костюми, покриващи остаряващи мъжки тела, отдавна преминали зрелостта, жени без определена възраст, които държаха времето на разстояние по всеки възможен начин и се обличаха в най-скъпи облекла и бижута, като сменяха тоалетите си за закуска, обед, коктейли и вечеря.

Откъси от разговори достигаха до ушите й, после заглъхваха.

— Представи си, майка й първо й открадна любовника, после избяга с него и се ожениха!

— Да, спомням си тази кобилка кога се завърна! — измърмори петролен магнат от Тексас. — Тя би могла да изсмуче хрома от теглича на ремарке!

— Попитах този претенциозен задник: наистина ли в Ню Джърси думата „мажордомо“ означава „иконом“?

— Те току-що се снабдиха с реактивен самолет „Лиър“. Мислиш ли, че могат да го правят на шест хиляди метра височина?

— О, той ще се откаже от яхтата бардак, преди да е минала и половин година. Тогава аз ще я превърна в казино бардак!

Анук се усмихваше. Някои неща никога не се променяха. Тя беше сигурна, че ако излезе сега и се върне след година, би чула същите разговори. Клюките и деловите разговори бяха винаги същите. Само хората понякога се сменяха.

Анук върна погледа си на масата.

— Скъпи, виждаш ли някъде Дорис Бъклин? — попита тя Дафид неочаквано.

— Дорис? — Той бе неприятно изненадан. — Искаш да кажеш тази мрачна, кисела дропла? Заради нея ли сме дошли тука?

— Ще взема обичайната си чаша шампанско — каза любезно Анук на сервитьора, после с въздишка отвърна на Дафид. — Съжалявам, но е така, скъпи — тя свали ръкавиците, без да гледа към ръцете си. — Не ми е отговорила дали ще дойде на приема, който давам тази вечер.

— Не е отговорила, скъпа Нуки, защото не си й изпратила покана.

— Лошо момче.

Нейната забележка го накара да избухне в смях.

— Ти си злъчен, както винаги. Затова те обичам толкова много, скъпи!

Той погледна към сервитьора.

— За мене уиски. Чисто.

— Толкова рано?

Анук повдигна деликатните си вежди.

— Нещо ми подсказва, че ще имам нужда от него, скъпа моя. — Той систематично оглеждаше морето от лица с търсещ поглед.

— А! — възкликна той накрая. — Мисля, че виждам твоята принцеса от Парк авеню.

— Къде?

Анук обърна глава, но бавно, за да не привлече вниманието на другите.

— Аз едва я виждам — в Сибир с… добре, добре. Това трябва да е от съображения за сигурност, иначе не биха били на тази маса.

— Кой е с нея? — проточи врат Анук.

Той я погледна многозначително.

— Ако не ме лъжат очите ми, а те обикновено не ме лъжат, тя е със съпругата на новоизбрания президент.

— Хм!

Анук се намръщи, преди да си е спомнила предупреждението на хирурга: мръщенето задълбочава бръчките по лицето. После бързо освободи лицето си от това вредно изражение.

— По дяволите! — промърмори тя на себе си.

Никак не й харесваше това усложнение. Разбира се, бе научила, че Дорис Бъклин и Розамунд Мос са приятелки. Но защо трябваше да ги завари да обядват заедно точно днес? Това пречеше на нейните планове. Ако се обади на Дорис, двете жени биха помислили, че тя се опитва да се домогне до първата дама — като че ли Анук де Рискал, всепризнатата царица на нюйоркското общество, трябваше да полага кой знае какви усилия, за да го направи!

— Е? — попита Дафид след кратка пауза.

Анук се обърна към него с безизразен поглед.

— Какво, скъпи?

— Какво чакаш още? — Той махна с ръка. — Не се безпокой за мене. Отивай и изпълнявай пъклените си планове.

— Ти си ужасен — усмихна се тя, като ставаше от мястото си.

— И ти си такава.

Необходими й бяха почти пет минути, за да отиде до другия край на залата. Навсякъде тя трябваше да се спира по масите, да поздрави познати, усмихнати лица и да размени една-две думи с тях. Но тя бе довела до изкуство умението си бързо да се отървава от тях. Нейното „Ще ти се обадя по-късно, скъпа или скъпи“ беше идеалното средство да прави поздравленията кратки и любезни. Тя използваше тази практика толкова много години, ме хората биха се заклели, че е неин патент.

Правейки се, че току-що е забелязала Дорис, тя размаха лъскави пръсти и се приближи.

Четирима бодигардове се изправиха като един срещу нея. Изненадана, тя повдигна вежди към Дорис.

Розамунд Мос се обади на бодигардовете да се отдръпнат и Анук се приближи до масата им.

Блесна безсрамната й усмивка.

— Дорис, какво щастие е да те видя!

— Така ли? — попита Дорис Бъклин, озадачена. Лицето й изразяваше притеснение и очите й се зачервиха. Това бе разбираемо, като се имаше предвид, че беше сварила Антонио с разголен задник върху бюрото му само преди час-два и сега се намираше лице в лице с втората личност, която най-малко би искала да срещне — жена му. С усилие тя успя да преодолее притеснението си и с жест към Мос можа да каже: „Предполагам, че познаваш госпожа Мос?“

Красивите топазени очи на Анук се обърнаха към новата първа дама.

— Само от телевизията и вестниците. — Усмихвайки се, тя протегна ръка и сърдечно се ръкува с Роз. — Аз съм Анук де Рискал. Поздравления за успеха ви на изборите.

Роз се усмихна.

— Това не бе мой успех, а на партията и президента. Все пак, благодаря.

— Ако желаете, аз ще кажа на Антонио да се заеме с гардероба ви. Безплатно. Това би било чест за него.

— Съжалявам, но мисля, че хората не биха приели това добре, госпожо де Рискал. Биха го сметнали за подкуп. — Но очите на Роз поглъщаха жадно тоалета на Анук. — Аз много харесвам неговите модели — прибави тя мечтателно.

Анук се усмихна загадъчно и примигна с очи.

— Ще изработим нещо такова.

После, без каквото и да е притеснение тя се обърна отново към Дорис.

— Исках да ти се обадя и да ти се извиня, скъпа. Толкова съм разстроена, че е трябвало да попаднеш в такова неудобно положение заради Клас.

— Клас? — Дорис ококори очи в недоумение.

— Клас Клаусен, помощника на съпруга ми. Той е направил нещо лошо и ти си влязла при него. — Анук драматично въздъхна. — Аз самата бих умряла хиляди пъти. Моля те, приеми най-искрените ми извинения.

Дорис изпи глътка вода, предпочитайки това да е водка. Не можеше да повярва. Тази жена беше наистина безскрупулна! Дорис бе готова да заложи цялото си богатство, че Анук отлично знаеше, че е бил Антонио, не Клас Клаусен. А срещу нея стоеше родената във Франция царица на мръсниците и лъжеше безсрамно.

Без да се смущава от очевидното недоумение на Дорис, Анук не спря до тук.

— Като извинение, Антонио ще ти направи три тоалета. Подарък.

Тя отлично съзнаваше, че Дорис подозираше, че тя знае истината. Не че това имаше голямо значение в края на краищата. Обичайната вежливост беше спазена, официално извинение бе направено (при това от Анук де Рискал — какво повече можеше да иска една жена!) и малко неправдоподобното извинение, макар че не можеше да се вярва и на една дума от него, приключваше напълно този инцидент.

— Аз… аз не бих могла да приема три рокли — едва протестира Дорис.

— Не три обикновени рокли — поправи я Анук. — Три вечерни костюма „Специална марка“, точно като моя. Единствена бройка. Никой друг няма да има същите модели.

Очите на Дорис Бъклин светнаха. Не можеше да повярва!

„Специална мярка“. Тези две думи изпълваха устата й със слюнка.

Само притежаването на стотици милиони долари не беше достатъчно да се осигури нещо от „специалните марки“ на Антонио. Антонио трябваше да й ги предложи — и тази висша чест той оказваше само на малък брой жени по върховете.

— Приемам извинението — чу се Дорис да казва, преди да може да разбере какво всъщност правеше.

— Чудесно, скъпа. — Анук сияеше. — Уверявам те, че ще ти хареса това, което Антонио ще направи за теб. Просто се обади на секретарката му… — Тя сви вежди. — Не, по-добре обади ми се на мен. Аз ще уредя всичко. — Тя се справяше отлично — един такъв подкуп трябваше да затвори устата на Дорис веднъж завинаги — освен това щеше да спечели неувяхващата й благодарност и за в бъдеще. Между другото, ние организираме вечеря довечера. Много се надявах, че и ти можеш да дойдеш.

— Аз…

Дорис бе силно развълнувана. Дълги години се опитваше да проникне в йоносферата на обществото, но никога не беше успяла да го напрали.

— Добре. Приемам това като потвърждение, нали? — Анук погледна зад себе си морето от маси, наредени до входа на ресторанта. — Съжалявам, но трябва да тръгвам. Моят кавалер вероятно мисли, че съм го изоставила.

Дорис погледна към нея.

— Разбира се… Благодаря ти, че се обади.

— Удоволствието е изцяло мое — усмихна й се Анук. — Вечерята започва в осем и половина. Можеш да доведеш какъвто искаш кавалер, ако не — ще те сложа до един фантастичен мъж. И то официално.

Анук отново се ръкува с Розамунд Мос и леко се наведе към лявото ухо на обърканата, Дорис Бъклин, за да я възнагради с въздушна целувка. След това уверено намери пътя до своята маса.

Така. Мислено тя изтърси ръцете си от мръсотията. Една част от мръсното пране бе вече чисто.

Сега трябваше да се оправи с Клас и Лиз.

11

— Олимпия, мила! — извика великият Алфредо Тоскани, като се спусна към нея и протегна двете си ръце.

— Алфредо! — отвърна Олимпия ласкателно. — Скъпи! — Те се прегърнаха леко и тя млясна три небрежни целувки край ушите му. — Високо ценя съгласието ти да ни приемеш толкова бързо.

— За тебе, Олимпия, мога да преместя планини!

Тя му отвърна с най-чаровната си усмивка.

Шърли само се оглеждаше. След като толкова дълго време се беше движила сред невзрачните грубияни, наричащи себе си „Войни на Сатаната“, изтънчените маниери на Алфредо Тоскани и впечатляващата чистота й действаха като шок.

Сега, когато на мода бяха ярките цветове, Алфредо беше целият в бяло — заслепяващи, безупречно чисти фин пуловер и копринена риза, очевидно италиански модели.

Алфредо Тоскани беше нисък, строен и тъмен, с приятния вид на италианец. От разстояние, със стройната си, стегната фигура и бързи младежки движения, той изглеждаше поне двайсетина години по-млад.

Всъщност, в средата на петдесетте си години, Алфредо притежаваше излъчването на преуспяващ и богат човек. Не можеше да не е така. Зъбите му бяха толкова красиви и бели, сякаш са били специално обработени; черната му коса, до скоро в стил Ботичели, сега беше вчесана назад в конска опашка.

Шърли не знаеше, че това бе екстравагантна скъпа перука. Олимпия го знаеше, но никога не го коментираше. Най-добре бе нищо да не се споменава за перуки.

Олимпия се усмихна и бутна Шърли напред като награда за спечелено състезания.

— Ето я, Алфредо! — Гласът й издаваше едва сдържано вълнение, а очите й триумфално блестяха. — Е? Какво ще кажеш?

Като потриваше замислено брадата си, Алфредо започна бавно да обикаля около нея и да я преценява от професионална гледна точка. Шърли почти чуваше неговите остри очи да щракат като фотоапарат.

Подобно на Дороти, отвлечена от урагана в страната на Оз, Шърли изведнъж осъзна, че е обект на любопитство за особен вид хора. Тя не беше свикнала с толкова откровено внимание и постоянно отвръщаше погледа си и се изчервяваше.

След цели три минути Алфредо се обади иззад гърба на Шърли.

— Какво мисля? — извика той с учудване. — Тя е поразяваща, Олимпия! Просто съвършена, откъдето и да я погледнеш! — Алфредо направи кръг от палеца и показалеца си и го целуна. — Тя е ангел! Този път ти наистина си уцелила в десетката! Каква фигура! Какви скули! Каква коса! — Като пристъпи напред, той хвана брадичката на Шърли и придвижи лицето й в различни посоки. — Къде я намери?

— О, тук наоколо — бързо отговори Олимпия.

Тя запали нова цигара и направи кръгово движение с нея, за да опише неопределени и отдалечени места. Нямаше никакво намерение да дава каквато и да било информация, преди да изработи съвършена измислена биография за Шърли.

Алфредо погледна проницателно старата жена.

— Разбирам — кимна той одобрително. — Не си разкриваш картите. Много мъдро, Олимпия.

Шърли беше много нервна, за да изпита удоволствие от думите, които чуваше. Съвършена? — помисли тя. Поразяваща? Ангел? Никой досега не бе я преценявал по този начин. Вторият й баща я наричаше „дявол“, собствената й майка я бе обвинила веднъж, че е „безпътна проститутка“, а за „Воините на Сатаната“ тя просто беше „парчето на Снейк“. Никога не бе й идвало на ум, че е красива и че би могла да използва тази красота, за да направи нещо от себе си. След тревогите й по време на пубертета, че е твърде висока, кокалеста и има остро ъгловато лице, каквото нямаха хубавите момичета с кокетно вирнати носове, бе доволна, че на осемнайсетгодишна възраст се превърна в приятно на вид симпатично момиче.

Като мислеше за всичко това, тя осъзна, че Снейк, когото никога не беше чувала да прави комплимент на когото и да било, я наричаше „хитра лисица“, когато беше в особено добро настроение. Но това още не значеше, че е красива.

За Шърли красивите жени бяха тези, които тя виждаше на телевизионния екран — Сибил Шепърт може би, или Жаклин Смит, или Виктория Принсипал — далечни, недостижими създания, които като че ли бяха дошли от друга планета. Жени, които винаги бяха скъпо облечени, с красиви прически, приятно гримирани и създаваха трудно обяснима атмосфера на блясък и качество — нещо, което липсваше на момичетата с дънки и без грим с невзрачни мъхести якета.

Сега, обаче, възхвалите изведнъж я засипаха. „Съвършена“ — толкова смущаваща дума. „Красива“ — също смущаваща. „Хубава“ — това бе по-лесно за възприемане. Може би, мислеше Шърли, тя се намираше пред невидима камера, която я разхубавяваше, без да знае това.

Но не, те бяха твърде сериозни, за да е така. Ала какво точно имаше у нея, заради което те бяха толкова сериозни?

Алфредо вдигна ръка и повелително щракна с пръсти. Безмълвно като призрак, красиво, приличащо на котка черно момиче с остригана глава и огромни, кръгли, златни обици, облечена в маслиненозелени работни дрехи от парашутен копринен плат, се появи от една врата.

— Пантер, бъди добра и вземи…?

Алфредо погледна въпросително към Олимпия.

— Били Доун — каза бързо Олимпия, сменяйки името на Шърли с името на героиня от „Родена вчера“, която тя много харесваше.

Шърли запротестира. Какво лошо имаше в нейното собствено име? Но нещата се развиваха твърде бързо за нея, за да може да се противопостави.

— Вземи Били Доун за подготовка — нареди Алфредо. — Тя е ангажирана. — После се обърна към Шърли. — Хайде, Били Доун. Не е нужно да се безпокоиш. Няма нищо. Просто се отпусни и бъди естествена.

Да се отпусне! Шърли втренчено го погледна. Той навярно се шегува!

12

Центърът „Шърли Гудман Рисорсиз“ на Модния технологически институт е сграда от бетон и стъкло, разположена на Седмо авеню между Двадесет и шеста и Двадесет и седма улица. Типична за съвременната архитектура, тя е стерилна, невзрачна и без собствен характер постройка — качества, които не привличаха Анук, но и не убягваха от вниманието й. Тя просто се промъкна през двойната стъклена врата със скорост, която не й остави време да погледне към фасадата.

Фоайето с подове от бял мрамор, заемащо два етажа, не беше по-добро, то изглеждаше празно, почти голо. Анук тръгна самоуверено — както винаги знаеше къде отива — мина край единствената мебелна гарнитура и бюрото на приемната и се отправи към „Самуел И. и Митци Ню хауз Гелъри“, която се намираше в съседство.

Тя забави крачка и изтръпна от неудоволствие — Лиз Шрек вече чакаше пред вратата на галерията, гледайки намръщено часовника си.

Колкото и пъти да се беше срещала в течение на години с Лиз, Анук все още се забавляваше, когато трябваше да я види — и винаги се чувстваше объркана, когато се намираше лице в лице с тази жена. Защото Лиз Шрек олицетворяваше, ако въобще олицетворяваше нещо, лошия вкус и то твърде силно изразен. Натрапчивите ярки светлини й придаваха сюрреалистичен вид и подчертаваха безвкусието на синкавото й палто от изкуствена кожа, чиито косми светеха с химичен блясък. Кулообразната й оранжева прическа беше със силен розов оттенък, сякаш бе нещо, току-що излязло от фабриката, което щеше да изскърца, ако го извиеш.

Анук тръгна към нея с царствено достойнство.

— Скъпа моя Лиз! — възкликна тя сърдечно. — Много съм ти благодарна, че дойде по-рано.

— Госпожо де Рискал. — Острият й дрезгав глас беше достатъчно учтив, но погледът откъм дръпнатата й назад глава бе твърд и обвиняваш. Анук веднага разбра, че Лиз нямаше да бъде толкова лесна, колкото Дорис Бъклин Лиз можеше да се окаже непримирима. И безмилостно благонравна. Справедливост, наранена гордост, предизвикателство и пуритански морални норми бяха характерни черти на Лиз Шрек.

— Всички ще пристигнат за погребението след няколко минути — каза Анук. — Защо да не отидем в галерията на долния етаж, където ще можем спокойно да приказваме?

Без да изчака отговора на Лиз, тя я хвана внимателно, но твърдо под ръка и я поведе по стълбите надолу.

Като че ли бяха преминали от празната зала в екзотична джунгла на модата. Изложбата „Сюрреализмът в модата“ бе подредена в смущаващо препълнени стаи и коридори. Тъмните стени и килимите придаваха на галериите вид на гробница. Странните модели бяха изящно подредени на неутрален фон. Всеки експонат беше осветен.

Анук беше така впечатлена от изложбата, че едва не забрави за какво бе дошла. Реши, че след няколко дни ще дойде специално да я разгледа. Само истинският познавач на модата — а ако имаше такъв, това беше именно тя — би могъл действително да оцени тази изложба. Всеки експонат представляваше нов принос, творба на изкуството. Скулптура за носене.

Вълшебно! Какво ли нямаше — метален бюст с изпъкнали зърна на гърдите, елегантно кожено палто и панталони с хромирани орнаменти, красива рокля с копринени листа, рокля с пера, която би превърнала жената, облякла я, в екзотична птица, друга рокля с широки ръкави — с нея пък човек би ходил като дишаща завеса…

Последвана от Лиз. Анук надникна в различни зали и накрая намери една, в която нямаше никой.

— Най-сетне сами — каза тя с облекчение.

Лиз огледа стаята неодобрително. Имаше маса, наредена за вечеря, като на всяко място се мъдреха шапки, аранжирани така, че да приличат на ястия.

— Е? — каза тя с тон, който означаваше, че е време да преминат към делови разговор. — Цялата съм слух.

Анук кимна с глава.

— Исках да ти говоря за мъжа ми — каза тя с мек глас.

— Какво точно?

Лиз я наблюдаваше внимателно.

Като сваляше дългите черни ръкавици от пръстите си, Анук изрече бавно:

— Той ми каза… какво се е случило тази сутрин. — Тя запазваше пълно самообладание; нейните жестове и думи звучаха толкова убедително и премерено, че никой не би могъл да разбере какво неудобство изпитваше. Дори това състояние да я убиеше, Анук де Рискал никога не би показала, че е наистина слаба и уязвима — никога. — Разбира се — добави тя, — Антонио е извънредно сконфузен.

— Не се учудвам — Лиз изсумтя целомъдрено. — Но едва ли е по-сконфузен от мен.

— Лиз, ако ми позволиш да обясня…

— Какво има за обясняване? Аз го видях какво правеше, госпожо де Рискал. Да ви кажа откровено, не съм сигурна, че ще мога да го погледна отново.

— Не мога да те упреквам, че се чувстваш засегната, Лиз, наистина не мога. — Анук постоянно наблюдаваше входната врата да не би някой да влезе и да чуе разговора им. — Знам, че това, което си видяла сигурно ти е подействало като шок… Още повече че си била предана на Антонио толкова години. Но знам също, че ти си справедлива жена. Моля те настоятелно! Опитай се да го разбереш. Той е толкова талантлив, толкова… специален. Знам, че има тази… слабост… — Тя въздъхна. — Това, което се опитвам да ти кажа, Лиз, е следното: необходима е специална настройка човек да бъде такъв творец, какъвто е Антонио. Но понякога творчеството има и друга, по-тъмна страна. За съжаление, Антонио има такава страна. Но той се старае да се отърве от нея, наистина се старае. Макар че, уви, понякога се… подхлъзва.

— Подхлъзва се? — Лиз гледаше Анук — не й вярваше. — Това ли вие наричате подхлъзване? Добре. Аз ще ви кажа! От впечатлението, които добих, ми стана ясно, че той постоянно се подхлъзва. — Тя пое дълбоко дъх, сякаш да набере сили. — И аз не мисля, че бих могла да работя за него оттук нататък.

— Лиз! — каза Анук, като се преструваше, че е шокирана. — Сигурна съм, че не го казваш сериозно. Ти знаеш колко е привързан Антонио към тебе! Той разчита именно на теб работата да върви гладко. Без тебе бизнесът би пропаднал.

— Добре, той трябваше да мисли за това предварително.

— Погледни на станалото по друг начин — каза спокойно Анук. — Ако Антонио беше пристрастен към… кокаин, не би ли му помогнала да преодолее слабостта си?

Инстинктът й на артистка подсказваше на Анук, че вече е казала достатъчно. В тягостната тишина на галерията, тя като че ли чуваше думите, които измъчваха съзнанието на Лиз: Скандал… педераст… грях… скандал…

Анук взе двете ръце на Лиз в своите.

— Ти трябва да помогнеш на Антонио в този случай, Лиз — прошепна тя умолително. — Аз вярвам, че сърцето ти ще се смили над него. Знаеш, че ти си повече от негова секретарка. Ти си част от тази организация. Почти част от семейството. — Като поклащаше глава, тя умолително гледаше в очите на Лиз. — Моля те, дай на Антонио още един шанс, преди да го съдиш толкова строго, Лиз. Това е всичко, което искам от тебе.

Настъпи дълга тишина.

— Добре, струва ми се, че изминалите дванайсет години значат нещо — каза накрая Лиз. Тя въздъхна и като размаха предупредително показалец, прибави: — Но запомнете, ако още веднъж попадна в такава ситуация… — Брадата й решително се издаде напред и очите й блестяха строго.

— О, никога няма да попаднеш! — възкликна Анук с облекчение.

Тя прегърна Лиз и я помилва.

— Знаех, че мога да разчитам на тебе, Лиз! Зная също, че ти ще бъдеш дискретна, както винаги. Сега е по-добре да се върнем горе. Другите вероятно пристигат.

Те тръгнаха заедно нагоре по стълбите. Анук се усмихваше и разговаряше с Лиз, като да бяха най-близки приятелки. Господи, мислеше тя, като потръпваше от неприязън, колко мразя да се подмазвам на тази мизерна селянка!

А за Лиз, Анук де Рискал беше двулична, лъжлива мръсница.

— Не ти ли хареса продавачката от щанда за бижута, която ме попита къде съм намерила обиците си? — попита Алелуйа, когато тя и Едуина излизаха от магазина Бергдорф Гудман с пазарни пликове в ръце. Току-що купените слънчеви очила в стил 1930 година, каквито носеха филмовите звезди, стърчаха на носа на Алелуйа и закриваха напълно очите й. — Студено ми е.

— Много се бавиш и ще закъснеем за погребението — забеляза Едуина, като се оглеждаше за такси по Пето авеню. Тя направи гримаса, която издаваше нетърпение. Пето авеню и Петдесет и седма улица бяха изпълнени от хора, които пазаруваха за Коледа и не се мяркаше никакво свободно такси. Тя отново погледна към Алелуйа. — Ако не бях те измъкнала от магазина, още щяхме да се лутаме из шестия етаж.

— Умирам за комплекта на Виктор Коста — призна Алелуйа. — Ужасно ми се иска да го имам. Не мислиш ли, че зеленият костюм много би ми отивал?

— Първо, той е подходящ за по-възрастни от тебе — каза Едуина, като отново се оглеждаше за такси — и второ, не смятам, че нещо толкова консервативно би отговаряло на твоя… стил.

— Би било точно в моя стил в комбинация със скъсани чорапи и чифт ярко розови ръкавици… или може би ръкавици като от кожа на зебра? Не си ли го представяш?

С бърз поглед към дъщеря си Едуина избухна:

— Наистина не мога да си го представя!

— Мамо! — извика Алелуйа, като сочеше с пръст. — Такси!

Едуина обърна глава и проследи идващото край тротоара такси. Благоразположението към другите беше последното нещо в съзнанието й, когато видя, че трима различни мъже се втурнаха напред, за да вземат таксито преди нея.

— О, не! — извика тя и с решителността на истинска нюйоркчанка ги изблъска с лакти. Сграбчи дръжката на задната врата и застана войнствено с леко разтворени крака; очите й сякаш казваха „само посмейте“. Тази бойна стойка тя бе научила отдавна. Улиците на този град не бяха подходящо място за маниерите на Гриър Карсън.

Впечатлени от твърдостта й, тримата се отдалечиха.

— Браво, мамо! — възхити се Алелуйа.

— Това е дарвинизмът, момичето ми — отговори Едуина, имитирайки гласа на Хъмфри Богарт.

Алелуйа се засмя и точно в този момент момче на нейната възраст с къса, кестенява коса и очила с масивни рамки изскочи от колата, като едва не събори пликовете от ръцете й.

— По-внимателно! — извика Алелуйа.

— Съжалявам — промърмори момчето, като се изчерви и се заоглежда наоколо, докато чакаше вторият пътник да плати и излезе от таксито.

Половин минута измина, а пътникът още се шушкаше в колата. Едуина потропа нетърпеливо с крак.

— Колко време е необходимо да се плати на шофьора? — попита тя. Точно в този момент отвътре прозвуча плътен баритонов глас с бостънско произношение.

— По дяволите, господине, искате да кажете, че нямате ресто за двайсетдоларова банкнота? Аз със сигурност няма да ви дам двайсет долара вместо два долара и четиридесет цента. За какъв ме вземате? За провинциалист? — Чуваха се щракания на пръсти. — Хайде, дайте рестото.

— Казах ви вече, че нямам дребни, господине! — извика шофьорът. — Не виждате ли? Ето табелката на вратата. Там пише „Шофьорът не е задължен да връща ресто за повече от 10 долара“.

— О, господи — изръмжа Едуина през стиснати зъби. — Само това ми липсваше! Хващам единственото свободно такси в Манхатън и изведнъж тази история!

— Хей, Лес — извика мъжът от колата. — Имаш ли дребни пари?

Момчето с очилата, изправило се до Алелуйа, поклати отрицателно глава.

— Имам само двайсетте долара, които ми даде сутринта, татко — отговори то.

— По дяволите!

Но Едуина бе свалила вече чантата от рамото си и тършуваше яростно из нея.

— Аз имам дребни! — извика бързо тя, като подаде четири банкноти по пет долара.

Пътникът протегна ръка от колата, взе банкнотите от ръката й и й подаде двайсетте долара.

— Вие сте една любезна и образована лейди — каза той сърдечно.

Лицето му беше странно, ако не с престъпна, то с почти пиратска красота. После главата му изчезна обратно в колата, за да се появи след секунди с мигащи клепачи.

— Боже мой! — прошепна той, като се взираше в Едуина. След това развълнувано добави: — Едс? Едс Робинсън? Не мога да повярвам!

Едуина го погледна като насън. Не може да е истина, каза си тя, като се опитваше да овладее отслабващия си пулс. Да попадне на първата си любов след всичките тези години и то на ъгъла на една улица! Това можеше да се случи в приказка, не и в живота.

— Е? — попита той. — Така ли ще стоиш и ще ме зяпаш, като че ли виждаш призрак? Няма ли да ме поздравиш?

— Хей, господине, времето е пари — оплака се шофьорът. — Няма ли да платите и да ми дадете възможност да си гледам работата?

Като автомат пътникът подаде четирите петдоларови банкноти на шофьора и замечтан излезе от колата, без да откъсва погледа си от Едуина.

Алелуйа наблюдаваше отстрани майка си и непознатия мъж с израз на отегчено превъзходство. Не можеше да повярва. Майка й, която сама преди половин минута бе готова да убие човек, за да вземе таксито, се бе превърнала в няма ученичка с отворена уста. Тя просто не приличаше на себе си. Дори остави две жени да минат пред нея, триумфално да влязат в колата и да затръшнат вратата.

Таксито веднага замина.

— Не мога да повярвам! — възкликна Алелуйа. — Мамо, ти остави таксито да замине.

— Такси? Какво такси?

Ако Едуина все пак осъзнаваше присъствието на Алелуйа, то въобще не забелязваше тълпата пешеходци, движещи се край тях като рибен пасаж, който заобикаля препятствие под водата. Тя се намираше в свят, обитаван от двама.

— О, боже мой! — прошепна тя. — Ако не ме лъжат очите ми, това е Р. Л. Шаклбъри от плът и кръв. Откога не сме се виждали, Р. Л.? Четиринайсет години?

— Четиринайсет, които ми се струват четиридесет — изрече Р. Л. Шаклбъри убедително. И той подкупващо намигна на Едуина. Все още имаше чудесни зъби, бели и равни. Той кимна с глава. — Представи си само, да се срещнем на улицата след всички тези години. Това изглежда невероятно.

— Странно е наистина — съгласи се Едуина. И тя го оглеждаше смутено, но изпитателно.

Той беше висок, строен мъж, малко над метър и осемдесет. Кожата му имаше чудесен тен, косата му беше гъста и буйна. Сивеещият й цвят не го правеше да изглежда по-стар. Напротив, отиваше му. Придаваше му вид на силен и представителен мъж. Същото впечатление оставяше държанието и облеклото му, самото му присъствие.

И като че ли това не бе достатъчно, та на всичкото отгоре, той бе непоносимо красив — с изпъкнали скули, подобно на филмова звезда. Ала скулите му не изглеждаха груби. Привлекателното му лице се оживяваше от леките бръчици на усмивката му. Чувствени пълни устни и ирландски зелени очи, които винаги гледаха света с присмехулен поглед.

— Позна ме веднага — промълви тя. — Поласкана съм.

— Какво… смяташ, че съм те забравил?

Гласът му звучеше радостно, изненадано.

— Минаха много години — припомни му тя.

— Нима? Трябва да ме убедиш, че е така. Като те гледам, струва ми се, че времето е спряло преди четиринайсет години. Ти никак не си се променила.

— А ти все още олицетворяваш истината — засмя се тя.

Той също се засмя, радвайки се на взаимното им остроумие.

— Така. И какво те докара в града? — попита тя с поизтрезнял глас.

— Сега живея тук от време на време. Официално домът ми е още в Бостън, но имам жилище и тук. Полуградска къща, но бояджията ми я нарича удобно гнездо.

Едуина забеляза Алелуйа да оглежда с интерес Р. Л. и се обърна към нея.

— Ал, майка ти иска да се запознаеш с един човек от нейната трудна и нерадостна младост. Знам, че си спомняш да съм ти говорила за Р. Л. Щаклбъри. Сега ти се предоставя възможността да го видиш лично.

Едуина сияеше, докато го представяше на дъщеря си.

Алелуйа почувства енергичното му ръкуване. Той постави двете си ръце на рамената на момчето с очилата и го избута напред.

— А това е моят син — Лес.

Алелуйа наведе глава, за да може по-добре да го разгледа над тъмните си очила.

— Това е умалително име за Лесли — каза момчето, подавайки ръка на Едуина.

— Здравей, Лесли! — тържествено го поздрави Едуина, поемайки я.

Лес се обърна и протегна длан към Алелуйа.

— Здравей! — каза той. — Приятно ми е да се запознаем.

— Да!

Тя дори не се опита да отговори приятелски.

Може баща му да е достатъчно красив някакъв недодялан вид красота, но с този малчуган с четири очи тя не искаше да има нищо общо. За нея всяко момче на дванайсет или тринайсет години, което се опитваше да изглежда като Ралф Лорън, не значеше нищо.

Едуина погледна внимателно Лесли, после се обърна към Р. Л.

— Тогава ти си женен?

— Разведен. А ти?

— Още един краткотраен брак от осемдесетте свободолюбиви години. — Тя се засмя. — Аз също съм разведена.

— Съжалявам.

— Не съжалявай. Това беше по-доброто разрешение.

— Значи и двамата сме отново свободни — възкликна той въодушевено. Изразителните му зелени очи заблестяха още по-силно. — Слушай, защо не отидем четиримата до „Плаца“? Да се чукнем за добрите стари времена, а децата да пийнат малко ликьор или каквото там предпочитат.

Едуина поклати отрицателно глава.

— Би било чудесно, но ние наистина трябва да тръгваме. Отиваме на погребението на един приятел и вече закъсняваме.

— Разбирам — каза той, макар че неговото изражение опровергаваше думите му. — Жалко! Да те срещна след толкова години и да трябва веднага да се разделим. Може би бихме могли да вечеряме по-късно? Знам едно ресторантче „Малката Италия“, най-дискретното място в града. Какво ще кажеш за лека вечеря от салата, пиле по италиански и желе?

— Пиле по италиански — това не е просто покана за вечеря, Р. Л., все едно някой да попита Елизабет Тейлър дали би искала огромен диамант.

Едуина въздъхна замислено — той се усмихваше така тъжно, че бе трудно да му се откаже.

— Много бих искала…, но за съжаление тази вечер е невъзможно. Трябва да отида на парти в дома на моя шеф.

— Изглежда, че нямам никакъв шанс.

— Не по моя вина — окуражи го тя. — Когато човек получи покана, изпратена лично с куриер от Анук де Рискал със свежа, червена роза на нея, това е равносилно на заповед.

— Значи няма да мога да те видя? — попита той, разочарован.

— Утре?

— Утре трябва да замина за Бостън — изрече той отчаяно, клатейки глава.

— Хм. — Тя прехапа устните си. — Може би следващия път ти… — Изведнъж лицето й вдъхновено просветна. — Слушай! Защо не дойдеш с мене на това парти? Можеш да ме придружиш.

— Сигурна ли си? — попита той радостно и очите му отново блеснаха.

— Разбира се, сигурна съм.

Когато се обърна към сина си, блясъкът в очите му бе понамалял.

— Нямаш нищо против, нали, Лес? Помня, че бяхме планирали да прекараме вечерта заедно. Но аз ще се реванширам. Честна бащинска дума!

Той вдигна ръка в класическата поза на заклеващ се свидетел.

Лес се поколеба за момент.

— Добре, татко. Иди на това парти. Аз ще си направя нещо за вечеря и после ще гледам телевизия.

Лес не можеше да скрие дълбокото си разочарование.

Едуина бе осенена от нова идея.

— Чуйте, аз имам гувернантка, която живее у дома. Защо не доведеш Лесли вкъщи, когато дойдеш да ме вземеш? Сигурна съм, че той и Ал ще се чувстват добре заедно и знам, че Руби няма да има нищо против да им приготви вечеря.

— Чудесно! — възкликна Р. Л. — Тогава всичко е уредено.

— Трябва да тръгваме, мамо — подкани я Алелуйа, задъхвайки се.

— В осем и половина — каза Едуина. — Аз съм в Сан Ремо. Южната кула. — Тя погледна часовника си. — Сега Ал и аз трябва да тръгваме. — Очите й отново притеснено затърсиха такси по Пето авеню. — По дяволите! Не се вижда никаква кола.

— Остави това на мене.

Р. Л. решително пристъпи напред, вдигна ръка и изсвири с уста. Изневиделица сред какофонията на клаксоните се появи празно такси.

Едуина го изгледа с възхищение. Не е зле да имаш такъв мъж край себе си — никак не е зле.

Той отвори задната врата и с поклон я покани да влезе.

— Тази вечер в осем и половина. Ще си сложа пръстени на ръцете и звънчета на краката.

— Черна вратовръзка ще бъде достатъчна — засмя се Едуина и се качи в колата. — Трийсет и седма улица и Седмо авеню — каза тя на шофьора, докато Алелуйа се качваше след нея. Р. Л. затвори вратата. Едуина се обърна и го видя през задното стъкло да вдига и размахва ръка. Възнагради го с въздушна целувка и се облегна развълнувана назад.

— Какво значи това, мамо? — попита Алелуйа намръщена. — Трябваше ли да постъпиш така? Този хлапак Лесли е толкова неприятен.

Едуина едва я чуваше. Докато се движеха към центъра на града, тя си тананикаше леко. Чувстваше се превъзходно. Беше радостна, развълнувана и възбудена — точно така се чувстваше преди десетилетие и половина, когато бе поканена на среща от най-популярния, безупречен и желан мъж. Разбира се, да отиде на гости при Рискалови с Р. Л. можеше да изглежда старомодно. Тя бе имала и по-интересни срещи. Сегашната приличаше повече на служебно задължение, при което тя би могла да си намери всякакъв придружител — просто най-обикновена вечер, която тя щеше да допълни с разходка в спомените от доброто старо време. Само това и нищо повече.

Защо трябваше да има нещо повече? Романът между нея и Р. Л., преди всеки от тях да тръгне по своя път, не би могъл да бъде възроден само от случайната им среща на улицата. Едуина не беше чак толкова романтична; каквото и да се случеше, тя твърдо стоеше на краката си.

Така беше по-добре. В края на краищата любовта не бе нещо, което човек можеше да намери там, където го е оставил преди много години — като да яхнеш велосипед или да заплуваш. Времената се бяха променили. Чувствата също и хората се бяха променили.

— Мамо — обади се строго Алелуйа, — мисля, че все пак отиваме на погребение. Не е време за песни.

13

Когато Анук и Лиз се върнаха на горния етаж, те се разделиха. Лиз отиде в предната част на галерията и седна на втората редица сгъваеми столове. Анук остана назад, високо вдигнала глава, стиснала в ръка дългите си ръкавици.

Тя властно огледа залата. Видя, че местата започнаха да се запълват. Още десетина минути и възпоменателната служба щеше да започне. Очевидно бе, че Рубио Мендес е имал много приятели.

Тя следеше Клас Клаусен — със сигурност не от приятелите на Рубио. Отиде до мястото му на третия ред, потупа го по рамото и му даде знак да я последва.

Той се изправи веднага и тръгна подире й. Излязоха във фоайето. Там Анук се намръщи — голяма група курсисти по моделиерство слизаше по стълбите към изложбата „Сюрреализмът в модата“. Не можеха да се усамотят там.

— Ела насам — каза тя и силно чаткайки с токчета, тръгна към коридора с тоалетните и телефоните.

Тя отвори вратата на дамската тоалетна и я огледа, за да установи дали е празна. Като видя, че две жени си оправяха грима, опита съседната мъжка тоалетна.

— О кей. Можем да говорим вътре. — И тя даде знак на Клас да влезе.

Той съвсем не изглеждаше изненадан — всъщност, каквото и да направеше Анук, нищо не можеше да го учуди.

Клас Клаусен беше на тридесет и шест години. Имаше светло руса коса, дълга до раменете, небесносини очи с почти невидими клепки и силно изразени челюсти, придаващи мъжествен израз на лицето му, което иначе бе с някаква женска хубост.

Той беше висок — поне метър и осемдесет и пет. Под елегантния му италиански костюм личеше гъвкаво, мускулесто тяло с широки рамене, а в походката му се чувстваше надменно превъзходство.

Анук се обърна към него веднага щом затвори вратата. Макар че и тя бе висока, той се извисяваше над нея.

— Казах ти, че съм запазила нещо изключително за теб — започна тя без заобикалки, повдигайки към него лице, полускрито от шапката й. — Неслучайно винаги съм възлагала големи надежди на тебе. — В гласа й отсъстваха нюансите, характерни за играта на котка с мишка. Беше си една безмилостна, убийствена сделка. — Приеми това, което ти предлагам, като нещо условно.

— Какво е то? — попита той.

Тя махна към редицата писоари.

— Знаеш ли как човек изчиства мръсотията от ръцете си?

Гледаше го внимателно в очите. Той тихо се изсмя.

— Всяко четиригодишно дете го знае, Анук. Със сапун и вода.

— Не, Класкинс. — Тя поклати глава. — Просто едната ръка мие другата.

Той я погледна предпазливо.

— Мисля, не е нужно да ти го напомням, че постът на Рубио като номер две след Антонио е свободен?

Така. Съблазнителната стръв бе хвърлена. Тя чуваше ускореното му дишане.

— Какво искаш от мене, Анук!? И двамата знаем, че Антонио смята да предложи този пост на Едуина.

Анук не смекчи думите си.

— Малка услуга. Антонио е бил доста… неблагоразумен тази сутрин. За да съм съвсем точна, той е бил приведен върху бюрото си. С партньор над себе си.

Клас я погледна недоумяващ.

— Не виждам какво общо има това с мене.

Тя се приближи до умивалниците, застана пред едно от огледалата и въртейки глава наляво — надясно, критично огледа грима си. След като се увери, че лицето й е безупречно, тя се обърна към него.

— Ти си известен като много красив и много умен мъж — каза тя.

Особена усмивка се появи на чувствените му устни.

— И ти, Анук, си известна като много красива и много дяволита жена.

Тя отвърна на погледа му, без да трепне.

— Така е. — Гласът й бе остър като ноктите на хищник. — Ние много си приличаме, нали? Никой от нас не го е грижа какво трябва да направи, стига да получи това, което иска.

— И какво искаш ти?

Погледът й не се промени.

— Дорис Бъклин и Лиз неочаквано влезли в кабинета на Антонио и го сварили на местопроизшествието.

Очите му се разшириха.

— Разбирам. Но ти знаеш, че аз с нищо не бих могъл да помогна.

— О, можеш. — Тя поклати уверено глава. — Ти можеш да кажеш, че на бюрото си бил ти, не Антонио, когото Дорис е видяла. И да й се извиниш за поведението си.

Той вдигна двете си ръце.

— Това е невъзможно! Този път, Анук, ти наистина прекаляваш. — Той не можа да се въздържи и се засмя.

— Искам да кажа… Антонио и аз съвсем не си приличаме! Например, аз имам дълга, руса коса, а той е почти плешив. Не подценявай до такава степен старата кокошка. Тя не е чак толкова глупава.

— Слушай, Клас — отвърна тя хладно. — Всеки в този град знае, че Дорис е крачеща и дишаща бутилка с алкохол. Кой може да твърди, че не се е заблудила? Или че не е имала халюцинации? — На устните й се появи едва забележима усмивка. — И господ знае, че каквото и да излезе от устата на Дорис, то трябва да бъде строго доказано.

— Ти водиш мръсна борба, Анук.

Тя сви рамене.

— Аз водя борба, за да спечеля. Ти знаеш, че този град в действителност е много малък. Ако Дорис каже на някоя своя приятелка какво е видяла, сигурно е, че клюката ще плъзне навсякъде като пожар. Кой знае? Антонио може да загуби някои свои клиенти. Аз не искам това да се случи. А ако има вероятност да се случи, то предпочитам да взема всички необходими мерки. Ето тук ти влизаш в играта. Ние просто трябвала направим така, че да има две противоположни версии — едната, че тя е видяла Антонио, а другата, че е видяла тебе. — Тя сладко се усмихна. — Това е номерът, разбираш ли? Никой няма да знае на коя версия да повярва!

— Ти си безсрамна, знаеш ли това, Анук?

— Да, такава съм. И го знам.

— А Лиз?

— Вече съм се погрижила за Лиз. — Тя направи малка пауза. — Е? Ще му помогнеш ли или не?

— По дяволите, Анук, не зная — отвърна той, като започна нервно да се разхожда напред-назад с ръце в джобовете.

Тя наблюдаваше отражението му в блестящите огледала. Флуоресцентните лампи над него му придаваха неземен блясък и той изглеждаше дори по-красив в тази обикновено непрощаваща светлина. Тя чувстваше острата миризма на блокчетата дезодорант в писоарите; като видя смачкани угарки и локвичка урина на пода, отвърна поглед с отвращение.

Най-сетне той отново се обърна към нея.

— Ти искаш твърде много — прошепна той.

— Знам. Но имам намерение да предотвратя всеки възможен скандал.

Неговият глас придоби ироничен тон.

— На всяка цена, без съмнение.

Тя не отговори.

— Не допускам, че си помислила за моята репутация? — Внезапно осъзнаване на опасността от положението пролича в очите на Клас. — Или това е без значение?

— Твоята репутация няма да пострада — отвърна му тя убедително. — Ако направиш точно това, което ти кажа, нито ти, пито Антонио ще бъдете замесени, в какъвто и да е скандал. Аз искам да направя съмнителни всякакви възможни твърдения. — Тя протегна ръка и хвана неговата. — Ще го направя така, че да не ти навреди, Класкинс — каза тя тихо.

Очите му бяха твърди като нейните.

— Така че ще мога да заема мястото на Рубио и да получа 50 хиляди долара годишно увеличение на заплатата?

Анук тихо изруга.

— Петдесет хиляди долара! Ти не си само умен и амбициозен, Класкинс. Ти си ненаситен!

— Не толкова ненаситен, колкото си ти, Анук — отговори той с усмивка. — Е? Споразумяхме ли се?

Тя също се усмихна приветливо, скривайки ненавистта си към него и протегна елегантната си ръка.

— Разбрахме се — каза, като енергично стисна ръката му. — Официалното обявяване на повишението ти ще стане в понеделник. Междувременно аз вече се погрижих тази новина да стигне до „Уиминс Уеър Дейли“.

Той не бе в състояние да скрие огорчението си.

— Не можа ли да изчакаш първо да поговориш с мен? Толкова ли беше сигурна в себе си?

Тя не отговори.

— Кажи ми само едно нещо, Анук. Ако аз не бях се съгласил, какво би станало?

Анук предупредително размаха пръст.

— Ти знаеш много добре какво бих направила, момчето ми. — Гласът й прозвуча мелодично. — Анук дава, Анук взема. Сега е време да започнеш да заработваш голямата си заплата — продължи тя сухо. — Веднага пусни слуха, че си използвал кабинета на Антонио за среща приятели и че Дорис е влязла не навреме.

Токчетата й леко затракаха по пода и тя отвори вратата. Обърна се и го погледна въпросително.

— Идваш ли?

— Само минутка. Искам да използвам тоалетната.

— Добре. — Гласът й изведнъж стана твърд и студен. — Клас…?

Той я погледна.

— Не си пудри носа толкова. Ако не внимаваш, този латиноамерикански наркотик не само ще ти създаде проблеми, но и ще помогне да загубиш всичко, което си спечелил.

След това вратата се затвори и той остана сам.

Клас се вторачи изненадан във вратата. Привързаността му към кокаина бе последното нещо, за което той очакваше Анук да знае. Имаше ли нещо, което тя не знаеше?

Той изчака още малко, след което, олюлявайки се, влезе в една от тоалетните и се заключи. Потърси из джоба си и извади кафяво стъклено шишенце, пълно с кокаин. Отвори капачката и изтърси малко от него върху опаката страна на дланта си.

Това бе четвъртата му доза за днес.

Погребалната служба беше достойна за Рубио. Той беше популярен, имаше много приятели от най-високите до най-ниските социални слоеве. Сгъваемите столове бяха прибрани и навалицата изпълни пътеките и местата край стените на „Самюъл И. и Митци Ню хауз Гелъри“. Нормални мъже отъркваха лакти о педерасти, пънкари от източните квартали седяха до най-близките приятели на Рубио от Ийст Вилидж. Лицата им изразяваха смесица от скръб и гняв. Много от присъстващите страдаха от СПИН и животът им беше застрашен, както доскоро този на Рубио — само времето щеше да покаже накъде щяха да се наклонят везните.

Възхвалите започнаха още със словото на Антонио. След него един по един се изредиха приятелите и колегите на Рубио, за да изразят скръбта си от голямата загуба.

Едуина говори последна. Тя беше посърнала от скръб и дълбоко разстроена. Сълзи, предизвикани от добрите думи на говорилите преди нея се стичаха по бузите й. Всичко, което възнамеряваше да каже бе вече казано — тя не знаеше какво да добави.

— Има хора, — започна тя тихо, като наблюдаваше присъстващите — които се осмеляват да твърдят, че тази ужасна болест, която покоси нашия приятел, е наказание от отмъстителния бог.

Силата в гласа й изненада и нея самата. Тя слезе една октава по-ниско и тонът й стана по-мек.

— Но има и хора, като мен, които предпочитат да вярват, че бог прибира при себе си някои от най-избраните, най-вълшебни цветя…

— Беше прекрасно, мамо — прошепна Алелуйа, когато Едуина свърши и се завърна на мястото си. — Това наистина бе прекрасно.

14

— Фантастично! Изключително, приказно, сладурче! — Алфредо Тоскани трябваше да крещи, за да може да се чуе в шума от музиката, която издаваше многоватовата озвучителна уредба. — Сега размятай тази твоя великолепна коса като оръжие и тръгни с прекрасните си крака в съблазнителна походка. О, сладурче. Страхотна си!

Шърли разлюля глава и раздвижи дългата си до кръста кестенява коса. Когато подскочи леко, щипките, придържащи отзад предоставената й пола се откачиха и тракнаха на пода. Полата започна да се плъзга надолу върху кокалестите й хълбоци. Тя изписка, хвана я с ръце и я върна на мястото й.

Хората на Алфредо доказаха, че всички представляваха отделни части на една и съща добре смазана машина. Пантер, остриганото черно момиче, веднага събра падналите щипки и отново закрепи здраво полата; един помощник взе от Алфредо фотоапарата „Хаселблад“ и му подаде друг, зареден с нов филм; Виктор, щатният фризьор на ателието, мигновено използва възможността да се намеси с четка и гребен. Деспина Карлини, гримьорката, нежно обработи с пудра леко изпотеното чело на Шърли; Слим Мацола, специалист по декора и осветлението за снимането, притичваше насам-натам и доизкусуряваше всичко.

Шърли се чувстваше изтощена. Снимането до този момент бе продължило по-малко от двадесет минути, но тя беше готова да се откаже. Не бе допускала, че работата изисква такова физическо напрежение, че лампите бяха така заслепяващо ярки и дяволски горещи, че един фотограф трябваше да има толкова многоброен екип. И всичко това беше само за нейните първи снимки.

— Готова ли си, сладурче? — извика Алфредо, когато асистентите му приключиха работата си.

Шърли тържествено потвърди с глава.

— Добре. — Като обикаляше около нея жилестият фотограф постави показалец на устните си. — Мисля, че засега направихме достатъчно снимки в цял ръст. Какво ще кажеш да щракнем няколко от по-близко разстояние?

Шърли кимна загрижено и преглътна.

Чувствайки напрегнатото й състояние, той приятелски обгърна раменете й.

— Първо, ще започнем с някои сериозни снимки. Не се тревожи. Не е нужно да се опитваш да изглеждаш сериозна. Просто мисли за нещо неприятно, което се е случило някога в живота ти. Магическата малка кутия — и той потупа апарата, който висеше на врата му, — ще свърши останалото. Мислиш ли, че можеш да го направиш?

Шърли потвърди с кимване. Така описано, реши тя, съвсем не изглеждаше трудно — имаше предостатъчно неприятни спомени от миналото.

Шърли беше сама. Сама в тази лудница, пред чийто вход блестеше и шумеше синият неонов кръст. Нямаше никой, който да я спаси. Нито един, който да се появи отнякъде и да отнесе в рая на любовта и веселието.

Беше оцеляла сред кошмарите на живота в семейството, като се правеше на незабележима, доколкото това бе възможно.

Но се появи красотата й.

Брат Дан не беше сляп за орхидеята, разцъфтяваща в мъглата. Отдавна разочарован от непривлекателните подути глезени и мършавите бедра на жена си, той не пропусна да забележи красноречиво по-младата и по-хубава плът, която растеше под носа му. За него Шърли беше цвете, което просто очакваше да бъде откъснато.

Той започна осъществяването на намеренията си със „случайни“ отърквания в нея, но с течение на времето ставаше все по-нахален. Започна да я хваща за задника, за малките й момичешки гърди. Пъхаше ръка между бедрата й, когато майка й не гледаше.

Нещо много по-сериозно се случи два дни, след како Шърли навърши дванадесет години — беше слънчев, пролетен петък, който тя никога нямаше да забрави. Майка й беше излязла този следобед да разпространява религиозни памфлети по ъглите на улиците. Брат Дан предприе действията си в момента, когато Шърли се върна от училище. Бе застанал на вратата на нейната стая, блокирайки пътя й. В момента, в който срещна погледа на влажните му, зачервени очи, тя притисна учебниците към гърдите си и се опита да се промуши край него.

Със светкавична скорост той я обхвана през кръста и я притисна до себе си.

Сподавен стон задави гърлото й и учебниците паднаха на пода.

— Ти си наистина хубава, Шърли, знаеш ли това?

Горещият му дъх облъхна лицето й и отвратителната воня на бренди, лосион за коса и пот я обляха като помия. Преди да разбере какво става, една от ръцете му проникна под полата й и той се опита да я целуне.

Тя решително отклони лицето си и започна яростно да се съпротивлява. Когато грубите му устни се залепиха до лявото й ухо, тя с големи усилия успя да се отскубне от него. Отблъсквайки го от себе си, тя направи отчаян опит да побегне по стълбите. Но, не бе достатъчно бърза. Той мигновено протегна ръка и я хвана за свободно падащата й коса, като я привлече отново към себе си.

Тя се задъха и сълзи от болка потекоха от очите й.

— Шърли, Шърли — промълви брат Дан примирително. — Кога ще се научиш да не бягаш от мен?

— Моля те — прошепна тя, а сълзите се стичаха по лицето й. — Толкова силно ме скубеш, че ми причиняваш болка.

— Недей да бягаш от мен, момиче! — изсъска той. — Чуваш ли ме?

Тя се опита да кимне с глава и той пусна косата й. Без предупреждение, с едно движение ръката му разпра роклята и комбинезона й и ги смъкна до коленете й.

От внезапната хладина голите й рамене настръхнаха. Изплашена, тя направи опит да се прикрие с ръце, но без успех. Тревожни предчувствия за грозяща я опасност изпълниха съзнанието й — някаква първична интуиция й нашепваше, че този път той няма да се задоволи само да я опипва.

Следващото, което осъзна, беше, че той дръпна ципа си и разбунтуваният му, подут, червен пенис щръкна освободен.

Тя се откъсна от него, събра дланите си за молитва и замоли бога да го накара да я остави на мира.

— Млъкни! — изръмжа брат Дан, замахвайки с отворена длан.

Тя забеляза това, опита се да се наведе, но твърде късно. Ръката му срещна лицето й, тя политна в стаята и, олюлявайки се, се просна по гръб върху леглото си, като ръката й събори лампата и керамичните фигурки от нощната масичка.

Брат Дан изпълваше вратата с тялото си.

— По-добре не се съпротивлявай — изрече той тихо, затвори вратата и се приближи до леглото. — Иначе, наистина ще съжаляваш.

Тя го гледаше втренчено с широко отворени, ужасени очи.

— Моля те… не ме наранявай? — мълвеше тя със слаб глас. — Моля те…

Той отново жестоко я удари.

— Ще мълчиш! — изръмжа той и се хвърли върху нея.

Тя се мяташе и се извиваше, опита се да одращи лицето му, но той стисна с една ръка гърлото й, а с другата — хлътналия й корем. Тя беше прикована и почти задушена. За момент осъзна, че той се бе привел отгоре й и сякаш висеше във въздуха; после в очите й се изписа ужас и тя изкрещя, когато хълбоците му се спуснаха надолу и той с всичка сила проникна в нея.

Ако имаше някаква милост в този ужасен акт на насилие, това бе, че той не трая дълго. След половин дузина движения напред и назад, като че ли някаква агония обхвана брат Дан, очите му заблестяха и той издаде болезнен животински крясък, извиращ дълбоко от дробовете му. Тя гледаше втренчено изкривеното му лице и започна да трепери. Шърли никога не се беше чувствала така преизпълнена от срам и омраза. Не знаеше какво искаше повече — да го убие или сама да умре.

След като се отдели от нея, той се изправи до леглото, прибра члена си и затвори ципа.

— Една думичка на майка ти за това и ще те убия — предупреди я той мрачно.

След този случай, брат Дан я изнасилваше при всяка възможност — и това продължи три години, без някой да разбере.

Един ден, когато Шърли беше едва на петнадесет години, Рут неочаквано се върна по-рано и завари мъжа си в стаята на Шърли, в мига на тръпките от оргазъма.

— Мамо — извика Шърли с облекчение. — Радвам се, че вече знаеш! Сега можеш да го спреш да ме наранява повече!

Но Рут не обвини мъжа си.

— Ти, пропаднало момиче! — извика тя, като жестоко удари Шърли по лицето, така че зъбите й изтракаха. — Ти, пачавро! — Тя подчертаваше всяка своя фраза с нов удар по Шърли. — Курва! Проститутка! Веднага напусни тази къща и никога не се връщай!

Шърли само гледаше майка си с недоумение. Не знаеше как да се оправдае. Беше убедена, че майка й ще я спаси.

Сега изведнъж разбра, че дълбоко се е лъгала.

Рут грубо хвърли две найлонови торби за боклук към Шърли.

— Събери си нещата! — изкряска тя, като гърдите й се издигаха от ярост. — Вземи всичко, което можеш да носиш. Каквото остане ще го изгоря, проклето създание! Не искам повече да виждам нито теб, нито нещо твое!

— Но къде да отида? — проплака Шърли, обзета от отчаяние.

— Зная къде можеш да отидеш! — сряза я майка й злорадо. — По дяволите! Там бързо ще си намериш място. О, да, сигурна съм. Момичета като тебе нямат никакви трудности да получат от мъжете каквото искат, нали?

После, като натъпка яростно торбите с вещите на Шърли, Рут изхвърли дъщеря си навън в нощта.

В момента, когато вратата се затвори зад гърба й Шърли чу щракането на бравата и разбра, че този дом бе окончателно заключен за нея. Тя потрепери и се загърна в яката си. Остър вятър духаше от морето и проникваше през тънкото й, износено палто. Беше краят на ноември и времето рязко се влошаваше.

Тъй като нямаше къде да отиде, подобно на много бездомни деца тя се отправи към Манхатън, за да прекара нощта на крайната автобусна спирка. Млада, уморена, гладна, отчаяна тя беше лесна плячка за градските измамници. Само за час шестима различни мъже се опитаха да я подмамят със съблазнителни обещания. Тя отблъсна и шестимата, а когато един от тях се опита да открадне торбите й, тя силно ги притисна до себе си. Накрая младо момиче с приветливо лице се приближи до нея.

— Хей, сладур. Ти изглеждаш така, сякаш светът се е стоварил отгоре ти — каза тя нежно.

Шърли заплака.

— Искаш ли да си поприказваме?

Шърли решително поклати глава и се намръщи.

— Не — отвърна тя през сълзи и обърса носа с опакото на дланта си.

— Обзалагам се, че нямаш къде да отидеш — каза момичето. — Хайде, избърши си очите. Познавам един, който може да ти помогне.

Шърли я погледна втренчено.

— Не зная… — започна тя колебливо.

— Не можеш да останеш тук — каза й момичето. — Ти не си на повече от петнадесет години. Ако полицаите не те приберат, някой идиот ще те убие, за да открадне каквото имаш в торбите си.

Тя хвана Шърли под ръка и я поведе към Девето авеню.

Този „един“, когото момичето познаваше, се оказа облечен в кожух сводник в дълга, хромирана сводническа кола. Той огледа Шърли със сдържан интерес и се усмихна, показвайки златни зъби.

— Хей, хубавице — подвикна й той, — качи се от другата страна и аз ще се погрижа за теб като за принцеса.

Шърли стоеше нерешително на тротоара. Ала имаше много за решаване. Беше й студено, беше гладна и без пари.

Тя бавно заобиколи колата и сводникът запали мотора. Тъкмо щеше да се качи, когато забеляза как той подава на любезното момиче бяло пакетче.

— Когато ми намериш още хубаво месце за моя обор, ще получиш пак — каза той на момичето.

Видяното накара Шърли да осъзнае какво става. Сводникът, почувствал, че тя няма да се качи в колата, се протегна през стъклото и се опита да я хване за китката.

Тя реагира мигновено. Захвърляйки торбите си, тя хукна по Девето авеню сред потока от автомобили.

Псувайки, сводникът бързо отвори вратата и изскочи навън, за да я настигне.

За момент заслепена от фаровете на четирите реда автомобили, Шърли чу яростно свирещите им клаксони и замръзна по средата на улицата. Сигурно беше, че това е краят. Тя затвори очи.

Като по чудо потокът от бавно движещи се жълти таксита мина само на няколко сантиметра от нея и всичко, което тя почувства, бяха въздушните течения от колите.

Сводникът дотича и я сграбчи за лакътя.

— Ще дойдеш с мене, хубавице.

Очите му светеха като въглени и пръстите му безмилостно се забиваха през ръкава й.

— Пусни ме! — извика Шърли през зъби, опитвайки се да се отскубне от него. — Не искам да дойда с тебе!

— Ще бъде жалко, ако се наложи да насека това хубаво бяло лице. — В другата му ръка внезапно се появи нож и той опря върха му до гърлото й, принуждавайки я да дръпне главата си назад. — Ще дойдеш тихичко, иначе ще действам по друг начин!

Точно в този миг оглушителен пукот от мотоциклет изпълни въздуха и силната светлина на фара му падна върху тях. Мощният познат „Харли“ изскърца със спирачки и спря на няколко сантиметра от тях.

— Имаш ли нужда от помощ, сладурче? — извика мотоциклетистът през шума на мотора.

Шърли се опита да кимне с глава, пазейки се от ножа, опрян на гърлото й. Сводникът погледна към мотоциклетиста и показа зъбите си.

— Махай се, негоднико — каза той заплашително. — Това не те засяга.

— Пусни я — изръмжа мотоциклетистът, — или ще нарежа задника ти на парчета.

— Така ли? Негодникът иска да се бие?

Сводникът дръпна ножа от гърлото на Шърли и я блъсна настрана. След това със злобна усмивка се спусна към мотоциклетиста и заподскача около него, размахвайки проблясващия и съскащ нож.

Мотоциклетистът небрежно вдигна ръка. Една дебела желязна верига се изви като змия във въздуха и изпрати сводника на земята. Ножът изхвърча от ръката му и изтрака на асфалта.

— Хайде, сладурче — каза мотоциклетистът на Шърли. Властният му глас не оставяше място за колебание. — Давай да се махаме оттук преди този кучи син да се съвземе. — Той протегна ръка и я придърпа на вибриращата седалка зад себе си. — Добре ли си? — попита той през рамо.

Преди тя да успее да отговори, мотоциклетът се понесе надолу по Девето авеню.

Всичко това се бе случило близо преди три години и оттогава Шърли винаги беше със Снейк. След брат Дан и сводника, животът, който той и „Воините на Сатаната“ й предложиха беше почти очарователен. Колкото и груби, жестоки и безцеремонни да бяха тези „войни“, все пак със Снейк тя се чувстваше в безопасност. Той бе едър, силен и безстрашен и беше неин покровител. Още от началото той даде да се разбере, че тя е неговото момиче, не просто някаква мадама, която можеха да ползват „братята“ му, с които заедно пушеха марихуана, пиеха бира и караха мотоциклети. И макар че той имаше труден характер и от време на време я биеше, животът й с него беше по-добър от предишния.

Никога през всичкото това време Шърли не беше и помисляла, че можеше да води някакъв друг живот. До тази сутрин, когато Олимпия буквално изскочи от таксито и я хвана за ръката насред площад „Св. Марк“, обещавайки й слънцето, луната и звездите.

Олимпия седеше встрани и пушеше незабележимо цигара след цигара, наблюдавайки Алфредо, който обикаляше около Шърли.

— Това беше фантастично, сладурче! — възхищаваше се той. — Просто фантастично! Какво ще кажеш да направим и малко по-жизнерадостни снимки? Мислиш ли, че можеш да се усмихваш и да се смееш поне наполовина толкова добре, колкото можеш да изглеждаш нещастна?

Олимпия дръпна яростно от цигарата си. Велики боже! — помисли тя, раздразнена. Алфредо се държи така, сякаш той е открил Шърли. Добре, тя ще го накара да се откаже от подобни идеи.

— Госпожице Арпел!

Вниманието на Олимпия бе привлечено от някакъв глас, който произнасяше името й. Тя се обърна по посока на гласа. Един от многобройните асистенти на Алфредо бързаше към нея, размахвайки в ръката си розов безжичен телефон.

— Секретарката ви — каза той, като се приближи. — Казва, че е спешно.

Олимпия махна с ръка.

— По-късно — отсече тя, запалвайки нова цигара от фаса на предишната. — Кажи на Доли, че ще й се обадя след половин час.

Младият мъж не мръдна от мястото си.

— По-добре е да говорите с нея, госпожице Арпел — каза той меко. — Виена Фароу била убита.

15

Когато Олимпия пристигна при блока на Виена Фароу, тя имаше чувството, че се лута сред някакъв ужасен карнавал. Навсякъде около сградата сновяха полицаи, шпиони от масмедиите слухтяха край полицейските радиотелефони и съобщаваха всичко на местните телевизионни компании и вестници. Телевизионни екипи бяха вече инсталирали апаратурата си по тротоара, криминални репортери говореха със сериозно изражение в микрофоните, докато снимачните камери тихо бръмчаха. Жадни за кръв сеирджии. Възбудени като лешояди при вида на мърша, се трупаха наоколо на огромни тълпи. Атмосферата се допълваше от съседи, увиснали на гроздове по прозорците или кестените, а продавач на топли закуски се радваше на успешен бизнес.

Олимпия си проправи път към предната част на тълпата. Стигнала до преградната жълта лента около сградата, тя просто се наведе и се мушна под нея.

Веднага някаква ръка я хвана здраво за лакътя.

— Върнете се, госпожо, и останете зад лентата — предупреди я униформен полицай с категоричен тон. — И не се опитвайте отново да се промъкнете или ще бъдем принудени да ви арестуваме.

— Виена…

Застинала в разкрачена поза, Олимпия огледа сивата фасада на сградата. Тя не можеше да повярва, че това, което й каза нейната секретарка, наистина се е случило. Беше склонна да приеме, че някой е бил убит, но не Виена. Трябва да е някоя друга, която са взели за Виена — не бляскавата красавица от кориците на списанията, струваща един милион долара.

Да, сигурно е така.

— Лейди, трябва да се отдалечите — изръмжа полицаят.

— Аз… аз получих съобщение по телефона, че… че Виена била убита… — промърмори тя.

— Госпожо?

Твърдите, стоманени пръсти на полицая не се отпуснаха.

Тя пое дълбоко дъх и обърна поглед към него. Видя младо, честно на вид лице, почервеняло от студения вятър. Фуражката му беше поне един номер по-голяма от главата му, а дъхът му се превръщаше в пара от студа.

— Името ми е Олимпия Арпел — каза тя. — Наредиха ми да дойда и да идентифицирам… тялото.

Не да го идентифицира като тялото на Виена Фароу, разбира се. Тя просто трябваше да се увери, че тялото не е на Виена.

Младият полицай погледна Олимпия — невзрачна фигура, ъгловата, плоска и безлична. Тя изглеждаше без определена възраст въпреки набръчканото лице, оградено с посивели коси. Строгите й морскозелени очи излъчваха решителност. Решителност и… надежда.

— Добре, ще проверя.

Все още държейки я за ръката, но вече не толкова силно, той се консултира с двама други полицаи.

— Да, очакват я — каза единият от тях. — Пусни я да се качи горе.

— Съжалявам, госпожо — извини се младият полицай. Пръстите му веднага я пуснаха. — И вие не бихте повярвали на мнозина, които просто се опитват да стигнат до местопрестъплението.

С кимване на глава тя прие извинението му, обърна се и приведена бързо влезе в сградата. Наложи се да се представи още два пъти, първият път на входа и после пред вратата на апартамента на Виена. Името и часът на пристигането й бяха отбелязани в дневник, както щеше да бъде отбелязан и часът на излизането й.

— Какво се е случило? — попита тя, влизайки в апартамента. Като огледа дневната, тя разбра, че по-голямата част от събитията се беше разиграла в спалнята. Преди някой да може да я спре, тя се втурна вътре.

Това бе ужасна грешка.

Тя се спря стъписана на прага, обхвана с пръсти гърлото си като паяк и издаде приглушен писък. Не можеше да повярва на очите си.

Имаше съсирена кръв по цялото изкривено тяло, проснато върху леглото.

Навсякъде из стаята също имаше засъхнала кръв. Мощен артериален изблик бе опръскал дори тавана.

Навсякъде бе пръскала кръв.

Това бе кланица.

Ужасът от състоянието на трупа я порази и я разстрои напълно.

Какво сте й направили? Всичко в нея крещеше беззвучно. Не е ли било достатъчно да бъде убита? Трябвало е да я режете, да я разкъсате, да я направите на парчета!

Връхлетя я огромна гореща вълна и дяволската стая се завъртя пред очите й като откачена въртележка. После въртележката се спря и спалнята — кланица се открои с ужасяващата си реалност на жив кошмар. Олимпия притисна чело с опакото на дланта си. Тогава увисналите й рамене конвулсивно се издигнаха нагоре и сподавеният й стон премина в крясък.

— О, господи! — извика тя, като търсеше с очи банята. — О, милостиви боже!

След като тя излезе от банята, детективите я поканиха да седне в дневната на една кофа, така че да бъде с гръб към вратата на спалнята. Детектив Косина, с червения си нос и бяла коса, седна срещу нея; Кармен Толедо неуморно се движеше край прозорците с телефон в едната ръка и радиотелефон в другата.

— Пълна справка относно убийците касапи — казваше тя на някого. — Точно така. Убийците касапи. — Тя тръшна с отвращение слушалката. — Господи! На някои хора трябва всичко да им се повтаря.

Въпреки отворените прозорци, атмосферата в апартамента бе душна. Косина си изтриваше челото и врата с мека носна кърпа.

Олимпия се чувстваше като попаднала в ада. Макар че лицето й донякъде възстанови цвета си, тя все още не бе се успокоила. Човешко същество не би могло да направи такива ужасни неща на друго човешко същество, продължаваше да си повтаря тя. Това просто не е възможно.

Но бе възможно.

Тя посегна към цигарите си, но ръцете й толкова трепереха, че разкъса две, преди да успее да извади третата от пакета. А после не можеше да задържи проклетата запалка. Едрият детектив се наведе напред над масичката за кафе и й поднесе огънче.

Олимпия кимна с благодарност. Тя седеше приведена на края на кофата, пушеше нервно и ръсеше пепел по костюма си. Ала не забелязваше това.

— Имате ли някаква представа кой би могъл да я убие, госпожо? — попита Косина сдържано.

Тя го погледна разсеяно, все още разстроена, за да говори. Криминални експерти все още влизаха и излизаха от периферното й зрение, изследвайки всеки квадратен сантиметър от апартамента и неуморно търсейки веществени доказателства. Неколцина се ровеха в личните вещи на Виена. Бельо. Бележници с адреси. Кутии с тампони. Кухненски отпадъци. Ужасната смърт на Виена бе открила живота й за пълно проучване.

— Моля ви, госпожо — учтиво настоя Косина. — Трябва да се съвземете. Вие искате да намерим убиеца, нали?

— Да.

Олимпия продължаваше нервно да пуши.

— Добре. Тогава ние имаме обща цел.

Като се облегна назад, Косина отвори черен джобен бележник и извади химикалка с неопределен цвят.

Започнаха въпросите.

В продължение на час и половина тя отговаряше приглушено, изтощено, но решително.

Не, тя нямаше представа кой може да е убил Виена Фароу.

Да, Виена се срещаше с мъже.

Не, доколкото тя знаеше, Виена нямаше постоянен приятел. Тя се е срещала с някакъв наследник на предприятие за алкохолни напитки, но това е минало.

Не, тя не мисли, че Виена е имала разправии с любовниците си.

Да, Виена беше много известна.

Не, доколкото знае, Виена не е получавала никакви заплахи за живота си.

Да, Виена е била в списъка на моделите на Олимпия за малко повече от две години.

Докато тя отговаряше, той внимателно записваше отговорите й в бележника си.

Изведнъж той й подхвърли най-неприятния въпрос.

— Виена Фароу заплашвала ли е някога да напусне „Олимпия Моделс“ и да сключи договор с друга агенция?

Този въпрос извади Олимпия от състоянието й, което наподобяваше летене при режим на автоматичен пилот. Тя вирна глава и остро го погледна. Изтощеният й мозък заработи отново.

— Означава ли това, господин детектив, че аз съм заподозряна? — попита тя недоверчиво.

Той постави показалец на устните си.

— Убийства са били извършвани и при по-дребни поводи — отвърна хладнокръвно. — Но до този момент всички улики говорят, че убиецът е мъж.

Въпреки невинността си тя почувства облекчение, като че ли тонове товар се смъкнаха от раменете й.

— Добре, доволна към да чуя това — заяви тя кисело.

— Защо?

Главата му бе приведена, но очите му гледаха към нея с измамна доброта.

— Защо ли? — отвърна тя. — Защото, ако ме подозирахте, това ме оневинява, по дяволите. Ето защо!

Той замълча.

Гласът й прозвуча тихо.

— Не е ли така?

Тя забеляза сдържаното примигване на очите му.

— Случвало се е хора да наемат убийци.

Тя отново го изгледа втренчено.

— Значи вие не се отказвате от подозрението си, така ли?

— Не и когато става дума да се открие извратен убиец — отсече той. Бледите му очи заприличаха на тъмни дупки, бездънни ями, които се виждаха през плът и кости и напомняха за най-черните дълбини на безкрайността. — И не се заблуждавайте, госпожице Арпел. Не ме е грижа кого ще засегна с действията си, за да получа резултати.

В добродушната му усмивка не личеше никаква следа от хумор.

Олимпия възприе това като груб намек за твърдоглавие. Сякаш огромен парен валяк без водач тръгваше по стръмен хълм надолу, готов да смачка всичко по пътя си. Тя го гледаше втренчено. Беше доволна, че е невинна и не би желала той да е по следите й.

Когато заговори отново, гласът й бе тих и с нотка на принудителен респект.

— Доволна съм, че вие сте поели този случай, господин детектив.

Той не даде да се разбере дали я беше чул.

— Какъв приход донесе Виена Фароу на агенцията миналата година?

Тя загуби самообладание при подновената атака.

— Сто хиляди, може би сто и двадесет. — Тя потръпна обезпокоена. — Някъде там. Трябва да проверя книгите си за точната сума.

Той записа нещо в бележника си.

— Може да се наложи ние да проверим счетоводните ви книги, така че няма да е зле, ако ги подготвите.

Олимпия изправи тялото си, възвръщайки жизнеността си и самочувствието си на шеф.

— Това ще продължава ли още дълго? — попита тя. — Става късно, а аз имам спешни неща, с които трябва да се заема.

— Значи ли това, госпожице Арпел, че за вас бизнесът е по-важен от откриването на касапина, превърнал една млада жена в кайма?

— Не значи! — извика тя яростно. — Не се опитвайте да изопачавате думите ми. — Тонът й се поуспокои. — Вижте, разследването няма да спре, ако проведе няколко бързи телефонни разговора, преди да продължим, нали? За ваше сведение Виена беше ангажирана за рекламни снимки на козметични продукти и аз трябва да й намеря заместничка, при това спешно. Ако не го направя, ще загубя огромна сума. — Тя се поусмихна язвително. — Не мислете, че рекламните агенции и клиентите им прекъсват работата си заради такива малки неудобства като смъртен случай.

Тя се изправи на крака и, с ръце на кръста, го загледа въпросително. Смъкнатите й рамене заеха обичайното си предизвикателно положение и всяка частица от тялото й потръпваше нетърпеливо. Първоначалният и шок бе изчезнал — животът продължаваше.

— Е? — попита тя. — Мога ли да говоря или това е разрешено само на арестанти?

Той въздъхна и махна с ръка.

— Добре — каза той. — Говорете. Отпечатъците от телефона вече за взети, но не пипайте нищо друго.

Олимпия сви устни и тръгна към телефонната масичка между два от прозорците. Беше късен следобед и навън падаше зимен здрач.

Първо позвъни на Бърни Финк, чиято рекламна агенция „Финк, Сандс, Сандърс“ е спечелила поръчката на „Мистик козметикс“. Харесваше й това или не, трябваше да му съобщи, че Виена, с която бе свързана новата им рекламна кампания, никога нямаше да може да направи снимките, определени за понеделник, по-добре той да научи това от нея, вместо от вечерните вестници.

Неговата реакция, когато тя му съобщи новината, не я изненада; тя очакваше експлозия.

— Слушай, Бърни — каза тя меко, когато накрая той спря с протестите си и й даде възможност да се обади, — какво ще кажеш Джери Хол да направи снимките?

Тя чу дълбоката му въздишка, последвана от тягостна тишина. После: — Би ли го повторила?

Олимпия повиши глас.

— Какво става с тебе, Бърни? Връзката ли е лоша? Или слухът ти не е в ред?

— Като че ли спомена името на Джери Хол.

— Точно така. Искаш ли я?

— След това, което се случи с Виена, готов съм да й подам дясната си ръка. Свободна ли е? И ти ли я представляваш?

— Не.

Олимпия благоразумно отдалечи слушалката от ухото си, защото неговите яростни ругатни можеха да се чуят от средата на стаята.

— Олимпия — изкряска той, — по дяволите, каква каша се опитваш да забъркаш? Говориш ми врели-некипели и това не ми харесва.

— Просто ме изслушай за минутка, моля те. — Тя почти крещеше. — Имам едно ново момиче, което засенчва дори Джери. Това е единствената причина да спомена името й. Искам да кажа, че това момиче е направо превъзходно — не прилича на никое друго, което си виждал досега. Ако вземеш една част от Полина Поризкова, една част от Синди Крауфорд и две части от Джери Хол и ги смесиш…

Когато остави слушалката четири минути по-късно, Олимпия вече можеше да диша по-спокойно. Двадесет и три години търговска дейност с някои от най-красивите женски тела в света даваха добри резултати. За по-малко от пет минути тя почти продаде Шър… Били Доун на Бърни Финк, без той да я е видял — останалото зависеше от самата нея. Олимпия знаеше, че няма за какво да се безпокои. Качествата на Били Доун биха се продали сами, както сигурно биха продали пет милиона молива за вежди и Четири милиона бутилки шампоан. Тя чувстваше, че притежава стръвта, но не би могла да обясни защо имаше това чувство. Просто го знаеше.

Тя запали цигара с по-спокойни пръсти и набра студиото на Алфредо Тоскани.

— Да, аз съм Олимпия Арпел — каза тя през гъст облак от дим. — Трябва да говоря с Били Доун. Моля, подай й слушалката.

Един от асистентите повика Алфредо вместо Били Доун.

— Олимпия, сладурче. — Алфредо не говореше излишни неща. — Казах ти, че контактните снимки няма да бъдат готови до шест, шест и поло…

— Не се обаждам за тях, Ал. Трябва да говоря с Били Доун.

— Тя си тръгна преди малко.

Настъпи кратка тишина.

— Тръгна си — повтори Олимпия.

— Да. Пантер ми каза, че е излязла преди около половин час.

— Бла… благодаря, Ал.

Олюлявайки се, Олимпия остави слушалката и се загледа на милиони километри в пространството. Тя трябва да намери Шър… Били Доун. И то бързо. На всяка цена трябва да представи Били Доун на Бърни Финк в понеделник сутринта. Сега бе точно — тя погледна ръчния си часовник и тревожно затвори очи — пет часа и една минута, петък следобед.

А момичето бе изчезнало.

16

Слънцето вече беше залязло, когато Шърли излезе от станцията на метрото на площад „Астор“. След препълнената мотриса и миришещата на урина платформа, въздухът я лъхна чист и свеж. „Купър юниън“ се очертаваше като масивен, тъмен, каменен остров на фона на пурпурния залез. Чакайки смяната на светофара на Трето авеню, четирима младежи щракаха ритмично с пръсти в синхрон с дрезгавия джаз, донасящ се от транзистора, метнат на рамото на един от тях. Малко момиченце, стискащо ръката на майка си, се усмихна стеснително на Шърли и после срамежливо скри лицето си в полата й. Пак се показа през разперени пръсти. Отново се скри. Пак погледна.

Шърли се усмихна и й махна. Приятелската невинност на момиченцето я ободри, разсея мислите й за Снейк и всичко, което я очакваше.

Светофарът подаде сигнал за пешеходците. Шърли бързо тръгна, като току се обръщаше назад. Момиченцето все още държеше ръката на майка си, препъваше се очарователно до нея като новородено конче. Тя чуваше смеха му. След това острият, груб глас на майката го заглуши и смехът прекъсна като отрязан с нож. Изведнъж образът на разярения Снейк се появи в съзнанието на Шърли. Беше вече съвсем близо до клуба. Още няколко блока и щеше да бъде там.

Стъпките й по напукания тротоар станаха по-бързи. Колкото по на изток отиваше и се приближаваше до Снейк, толкова по-мръсни ставаха жилищните блокове. Флуоресцентни лампи и голи електрически крушки светеха зад мръсни прозорци и тънки пердета. Отпадъци препълваха боклукчийските кофи, разпръснати наоколо от ровещи се в тях пияници и бездомни, както и от вятъра.

А колко чист бе кварталът, от който идваше. Блокът, където бе офисът на Олимпия сега й изглеждаше като кътче от рая и Мъри Хил, където бе къщата на Алфредо Тоскани беше толкова красив и безупречен — с градини пред оградите и внимателно опесъчени пътеки, с боядисани дървени парапети. Те сякаш се намираха на друга планета.

Когато стигна до бордея на „Воините на Сатаната“, много от невзрачните жилища й заприличаха на обгорели клетки, напомнящи по-скоро Дрезден след бомбардировка, отколкото Ню Йорк през осемдесетте години. Както обикновено, мощните мотоциклети „Харли“ бяха паркирани пред клуба — тези добре познати машини струваха не по-малко от четвърт милион долара.

Изведнъж Шърли потрепери — не защото температурата бе паднала рязко, а защото бе различила лъскавия мотоциклет на Снейк. Той беше там. Чакаше я. Всички отчаяни надежди, че може да не е забелязал отсъствието й се изпариха мигновено.

Щом влезе, тя чу от горния стаж гръмките звуци на „Ролинг стоунс“. Затвори тихо вратата зад себе си. След студа и вятъра вън, клубът изглеждаше прекалено топъл. До изпотяване. Тъмен. И вонящ. Заля я миризма на престояла бира и пресен наркотик. Чу се скърцане под крака й — беше настъпила нещо меко и метално. Погледна с отвращение надолу и ритна смачканата кутия от бира.

Пет крачки по-нататък тя едва не се спъна в мускулест мотоциклетист със сресана назад мазна коса, който бе изгубил съзнание до стръмното стълбище. Устата му широко се отвори и изложи на показ железни зъбни протези. Той силно хъркаше.

Задушавайки се от погнуса, Шърли го прескочи и се заизкачва по стълбите. На площадката на втория етаж музиката на „Ролинг стоунс“ беше толкова силна, че цялата стълба вибрираше.

Отвратителен смях се донасяше през затворената врата на големия салон — това означаваше, че всички бяха дрогирани и пияни.

Шърли тръгна в противоположна посока по дълъг тесен коридор, покрит с толкова стар и износен линолеум, че под него се показваше бетонният под. За момент тя се спря пред вратата на стаята, в която живееше със Снейк. Пое дълбоко дъх и се опита да се усмихне.

— Снейк? — изрече тя колебливо, като завъртя дръжката на вратата и я отвори. — Мили?

Тя се спря стъписана, веднага щом пристъпи в стаята. Приглушен смях се чуваше откъм прозореца. Тя само примигна и усмивката й замръзна. Не можеше да повярва на очите си. Снейк се беше проснал облечен на леглото, с ръце под главата си. Брадатото му лице бе застинало в болезнено съсредоточаване и тя разбра защо. Голо момиче, чието лице бе закрито от дълга, черна коса, беше коленичило над него, с глава над слабините на Снейк, и държеше пениса му.

Веждите на Шърли се съединиха, когато момичето налапа пениса и главата му бавно се задвижи надолу-нагоре.

Шърли бързо се извърна, стомахът й се свиваше от болки.

Тя си представяше всевъзможни ужасни сцени при завръщането си, но тази тя не бе предвидила. Сдържа сълзите си и преглътна надигащата се жлъчна киселина в гърлото й. Винаги беше мислила, че е момичето на Снейк. Негова и единствена, домашното му мишле, неофициалната му съпруга. Но тя не беше единствена. Поне от сега нататък.

До този миг Снейк не беше осъзнал присъствието й. Когато разбра, че тя е там, той грубо блъсна момичето настрана и седна. На съсредоточеното му досега лице се изписа гняв. Жълтите му очи се втренчиха в нея.

— Хей, кучко! — изръмжа той, като махна с ръка и огромните, сребърни пръстени на пръстите му заблестяха. — Докарай задника си тука!

Шърли затвори очи и не се помръдна. Бе твърде шокирана, за да го послуша.

— Ще дойдеш ли или аз трябва да те доведа?

Тя все така не се помръдваше. Толкова много неща се случиха днес, че тя не можеше да реагира… а и това сега. Беше твърде много за нея.

Преди да разбере какво става, подкованите му обуща изтропаха силно върху пода. Три крачки и той бе при нея. Огромната му ръка сграбчи китката й и четирите големи сребърни пръстена се забиха болезнено в костите й.

— Ти пак си излязла сама — обвини я той мрачно. — Какво става? Това място не е ли вече добро за тебе? — Той силно стискаше китката й.

Тя го погледна с изгарящи от страдание очи.

— Причиняваш ми болка, Снейк — каза тихо тя.

— Ако мислиш, че това е болка, трябва да знаеш, че истинската болка предстои. Това е нищо, мръснице. — Лицето му изглеждаше ужасно като се усмихваше. — Ела!

Без да си даде труда да прибере пениса си в панталона, той я повлече навън в коридора.

— Моля те, Снейк. Нека ти обясня…

— Не, кучко — отсече той. — Край на обясненията. Аз си намерих ново момиче, не виждаш ли? Отсега нататък ти си обикновена курва. И принадлежиш на всеки в клуба. И понеже вече всеки може да те има, ще те пробват веднага. Загряваш ли?

17

Олимпия не беше в добро настроение, а освен това не оценяваше високо телефоните на Ню Йорк — десет пъти набира номера, за да се свърже накрая със собствения си офис. Телефонът й непрекъснато даваше „заето“, което беше необяснимо. Новата и извънредно скъпа телефонна система, която тя инсталира наскоро, не трябваше да допуска подобни неща.

— Доли, аз съм, Олимпия — каза тя, когато най-сетне се свърза със секретарката си. — Слава богу, че си още там.

— И слава богу, че се обади! — възкликна Доли задъхана. — Телефоните звъняха непрекъснато и има цяла тълпа от репортери отвън. Всички искат да говорят с тебе за Виена.

— О, господи — изръмжа Олимпия. — Трябваше да го очаквам.

Сега разбра, защо толкова трудно се свърза с офиса си.

— Какво да им кажа? — попита Доли. — Вече минава пет часа, а аз се страхувам да се прибера вкъщи. Тези репортери са толкова настоятелни, че ще тръгнат подире ми.

Олимпия въздъхна.

— Какво си им казала досега?

— Казах им, че си излязла, но ще разговаряш с тях по-късно.

— Добро момиче. — Олимпия кимна одобрително с глава, макар че Доли беше далече и не можеше да види жеста й. — Защо не се прибереш, след като свършим разговора? Ако продължаваш да казваш „без коментар“, те ще се примирят. Но не за това ти се обаждам. Трябват ми номерът и адресът на Шърли Силвърстайн.

— Шърли? Новото момиче? След минутка, имам договора й тука някъде… Ето го! Готова ли си?

Писалката на Олимпия се задвижи. Тя даде знак на Косина, че скоро ще свърши и ще бъде на негово разположение.

Трябваше да чака телефонът да иззвъни осем пъти, докато най-сетне някой се обади. В слушалката звучеше такъв оглушителен хеви метал, сякаш се водеше война.

— Да? — изръмжа груб мъжки глас.

Олимпия потръпна. Освен хеви метала и грубия мъжки глас се чуваха и други звуци — такива, каквито се донасят край ринг за борба, като от тълпа, която е заобиколила някого.

— Там ли е Шърли, моля? — попита тя.

— Шърл? — Настъпи пауза, после се чу неприличен смях. — Да, би могло да се каже, че е тук.

— Трябва да говоря с нея. Може ли да дойде на телефона?

— Може би вече идва, лейди, но не на телефона!

Вулгарният смях екна отново.

— Моля ви, спешно е…

— Изчезвай, мръснице — изръмжа мъжът и затвори телефона.

Но непосредствено преди това Олимпия чу остър писък. Писък на жена. Писък за помощ.

Космите по ръцете й мигновено се изправиха. Тя интуитивно почувства, че този писък бе на Шърли.

Преди детектив Косина да може да я спре, Олимпия изскочи навън.

С тревожни очи Шърли оглеждаше мотоциклетистите, които я заобикаляха.

Тя стоеше леко приведена напред в класическа бойна поза, като постоянно се въртеше в кръг като животно. Беше оградена отвсякъде от стена деветдесеткилограмови маймуни.

Внезапно един от тях направи лъжливо движение да я хване. Лактите й се свиха в празното пространство, когато той се наведе и се отдръпна назад.

Другите избухнаха в смях.

— Какво става? Мацето не дава? — извика един от тях.

Тя се въртеше в кръг, като развяваше дългата си коса. Друг вече бе извадил пениса си и го размахваше пред нея.

— Хайде, хайде маце! Триперът те чака.

Пенисът бодро подскачаше нагоре и надолу.

— Вижте, момчета. — Гласът й изненада дори нея самата, той прозвуча силно и твърдо, почти безчувствено, ала убедително. — Просто се отдръпнете и ще забравим какво се случило. Нали сме приятели?

Но очите й продължаваха да гледат тревожно.

— Затвори си устата и престани да хленчиш!

Острият глас бе на Спайди Уулф, президента на „Воините на Сатаната“. Очите й се вторачиха в него. Той беше огромен, с гръден кош като варел за бира, а татуираните му ръце бяха като дебели дървени стволове. Те не просто показваха силни мускули. Никой не можеше да стане и се задържи като президент, ако не можеше да респектира другите и да ги държи на разстояние — а това значеше да е изпечен побойник.

— Ти не си вече момичето на Снейк — обясни той, това те прави свободна, разбираш ли? Което значи, че принадлежиш на всички.

— Не принадлежа на никого! — твърдо отговори Шърли.

— О, да. Ти знаеш правилата. Без личен приятел, ти принадлежиш на всеки, който те пожелае. Това е началото, маце, така че съблечи се.

Тя повдигна предизвикателно брадичката си.

— А ако откажа?

Около нея мърмореха възбудено.

О, не! — мислеше Шърли, късно осъзнавайки какво беше направила. Тя съжаляваше за изпуснатите думи, но не можеше да ги вземе обратно. Те се тълкуваха като пряко предизвикателство срещу властта на Спайди Уулф. Ако сега той я остави да си отиде, това ще се възприеме като слабост от негова страна. Той никога не би го допуснал.

— Свали си дрехите — каза тихо Спайди.

Тя стоеше насреща му с очи, втренчени в неговите.

— Не — каза тя с достойнство и поклати глава.

Той я гледаше и мълчеше. Другите чакаха нетърпеливо.

— Ти не ми оставяш избор. — Лицето на Спайди беше безизразно, но очите му трескаво проблясваха. — Аз ще те принудя, не разбираш ли?

Погледът й излъчваше омраза.

— Ти знаеш как се нарича това, нали? — изрече тя студено. — Това се нарича изнасилване.

Избухнаха жесток смях и пиянски крясъци.

— Изнасилване — каза някой напевно, като я имитираше.

Другите подеха напева и ушите й се изпълниха от ужасно ръмжене: „Изнасилване… изнасилване… изнасилване… изнасилване…“

Внезапно някой я бутна грубо отзад, така че тя политна срещу мъжете пред нея; те от своя страна я блъснаха в обратна посока. После ръце я хващаха от всички страни — отпред, отзад, от ляво и от дясно. Блъскаха я във всички посоки, докато всичко се замъгли пред очите й. „Изнасилване… изнасилване… изнасилване… изнасилване…“ — звучеше песента от всички посоки, сега придружена от тропота на обута.

— Спокойно! — изръмжа накрая Спайди Уулф сред врявата.

Като че ли се превъртя електрически ключ — пеенето спря, всички замръзнаха.

Внезапната тишина беше зловеща. Даже хевиметълът не се чуваше; касетата бе свършила по време на пеенето им.

Тишината бе нарушена, когато Спайди разбута с рамене двама мъже и застана сред кръга. Стоеше там с разкрачени крака и гледаше към Шърли.

— Сваляй всичко — каза той, като су ухили с беззъба усмивка и се огледа наоколо. — Какво ще кажете да се заемем за работа?

Преди Шърли да разбере какво става, той се хвърли върху нея. Огромните му, груби ръце се пъхнаха под жакета й, разкъсвайки пуловера и сграбчвайки гърдите й. Той наклони лицето си и се опита да я целуне.

Шърли полудя. Мъчеше се да го отблъсне, но той беше като бик.

След като блъскането, извиването и ударите не можаха да й помогнат, тя концентрира всичките си сили в едното си коляно и го заби между краката му.

Очите му се облещиха. Той се преви над нея, издишвайки тежко. Но това не беше от болка, а от ярост.

— Мръсна курва! — изкрещя той.

Дръпна се назад и юмрукът му се стовари върху Шърли. Големите сребърни пръстени на четирите му пръста бяха като месингови кокалчета. Чу се ужасно прашене, когато те се врязаха в носа й. Счупени кости се забива в плътта и хрущяла.

Тя почти припадна от непоносимата болка.

Кръв бликна от ноздрите й.

— Никой не ме е удрял там! — изкрещя той. — Никой.

Почти без усилие той я застави да падне на колене. Когато се опитваше да се изправи, тя го видя да отваря ципа на панталона си. Пенисът му подскачаше освободен, дебел и чудовищен.

Тя обърна главата си.

— Моля те — прошепна умолително. — Недей!

— Погледни го! — изкомандва той тихо.

Тя затвори очи и не видя юмрукът му с пръстените да замахва отново, но болката експлодира в главата й като граната. Ударът я свали на пода.

За момент тя лежеше зашеметена, неспособна да помръдне. После внимателно придвижи ръка и пипна парещото си чело. То бе мокро и лепкаво. Тя приближи пръстите до очите си и ги опипа — целите бяха в кръв. Неговите пръстени бяха разранили челото й и тя чувстваше, че лявото й око се подува.

— Още ли искаш да се бориш? — обади се тихо Спайди Уулф някъде отгоре.

Тя бавно повдигна глава и се втренчи в него. Усещаше, че е над нея, образът му изглеждаше неясен и избледняващ. Опита се да кимне: не, не искаше да се бори. С всяко движение болки пронизваха черепа й като светкавици.

— Добре — каза той и тя усети злорадство в гласа му. — Взе да схващаш. Ние само искаме малко удоволствие, маце, нищо друго.

Удоволствие? Думата отекна в главата й и тя осъзна жестокото й значение. Той наричаше това удоволствие? Тя смътно виждаше как той придвижва хълбоците си напред и я побутва с върха на подкованата си бота. Пръстите със сребристите пръстени на едната му ръка обхващаха пениса му и оголваха кожата към основата му.

— Сега се изправи и го налапай изръмжа той.

Тя събра остатъка от силите си, изправи се на колене, но когато отвори уста и пое дълбоко дъх, вместо да изпълни нареждането му, го заплю. При вида на слюнката, падаща върху лицето му, очите й триумфално проблеснаха.

Той се отдръпна и се избърса с опакото на мръсната си ръка.

— Ще съжаляваш за това, курво — просъска той. И щракна с пръсти към четирима от приятелите си. — Дръжте я долу — каза той мрачно. — Тази кучка ще получи добър урок.

Четиримата моментално изскочиха напред, хванаха й ръцете и краката и затиснаха с колене китките и глезените й, приковавайки я на пода.

— Не! — пищеше тя прегракнало, въртейки глава.

Сълзи от срам и безпомощност изпълниха очите й, докато се извиваше и съпротивляваше, но всичко бе безполезно.

Победена, тя отпусна главата си назад.

Точно тогава Спайди Уулф се хвърли отгоре й. За миг той се спря над нея, след което сякаш тон желязо се стовари върху тялото й.

Тя усещаше ръце яростно да разкъсват дрехите й. Платове се разпаряха и се разкъсваха, копчета се откъсваха и се търкаляха наоколо. Хълбоците на Спайди се издигнаха нагоре във въздуха и внезапното освобождаване от тежестта му бе като изпратено от бога. Но след това хълбоците му отново се спуснаха надолу и той заби пениса си в нея.

Тя се почувства като разкъсана на парчета.

Агонията я поглъщаше като силни огнени пламъци. Тя затвори очи срещу тях, но зад очите й блестяха и свистяха неонови сини светлини и някъде отдалече тя можа да чуе ужасен глас. „Шър… ли, Шъъъърли…“ Името й се разнасяше от ехото, изкривено и приглушено, нахлуваше в съзнанието й като безпомощни вълни, разбиващи се в брега. „Шърли ще бъде добро момиче! Шърли ще накара Брат Дан да се почувства добре!“

— Не-е-е! — изкрещя тя. Тя усещаше миризмата на пот и ракия, идеща от брат Дан. Пред затворените й клепачи неоновият кръст ставаше все по-голям и блестеше все по-силно.

18

— Чакай ме тук — каза Олимпия на шофьора на таксито. Тя отвори вратата. — Няма да се бавя. Не тръгвай без мене. Нали получи двайсет долара бакшиш.

Лицето й бе напрегнато, а тонът й — повелителен. Шофьорът се обърна назад, за да огледа пътничката с визоново палто и черна чанта от кожа на гущер. Той поклати неодобрително глава — женска лудория.

— Както кажете, госпожо, но мисля, че постъпвате неразумно. Не можете да ми платите достатъчно, че да изляза пред този блок, макар че съм ветеран от войната.

Олимпия се усмихна мрачно.

— Не искам да излизаш навън. Просто ме чакай. Това е всичко.

Тя излезе навън и разсеяно протегна ръка, за да затвори вратата. Чу няколко изщраквания — шофьорът заключваше отвътре вратите. Той дори не загаси мотора.

Тя се спря за момент и огледа паркираните до тротоара мотоциклети, после тръгна към входа на оградата. Беше типична жилищна сграда, построена преди век, за да подслони емигранти от Източна Европа и вероятно в основите му бяха зазидани железопътни релси.

Тя се изкачи по изронените каменни стъпала и се опита да отвори входната врата. Беше заключена. Олимпия кимна на себе си. Значи това не беше обикновена жилищна сграда. Още като видя многобройните мотоциклети, допускаше подобно нещо и не бе изненадана. Огледа се наоколо — никъде не се виждаше звънец. Почука на вратата и зачака. Никой не дойде да отвори. Тогава тя окачи чантата на ръката си и заблъска с два юмрука.

Стори й се, че измина ужасно дълго време, докато най-сетне чу щракването на бравата и вратата се открехна няколко сантиметра.

— Да? — Момиче с невчесана, мазна, руса коса я изгледа недоверчиво.

Олимпия автоматично се усмихна.

— Аз съм Олимпия Арпел. Дойдох да видя Шър…

В този момент от вътрешността на сградата се донесе неистов писък. Момичето тревожно погледна назад през рамото си и Олимпия се отказа от културните си обноски. Тя блъсна силно вратата, отстрани смутеното момиче и нахълта вътре.

— Ей! — извика момичето и се затича след нея. Хвана Олимпия за ръката. — Не можете просто да нахлуете тук по този начин!

— По дяволите! — изсъска Олимпия и се освободи от ръката й. — Опитай се да ме спреш.

Пред стълбището тя едва не се спъна в дрогиран мотоциклетист. Спря се за момент колебливо, ушите й бяха нащрек.

Тогава отново се чуха писъци. Пронизващи звуци на нечовешки ужас.

Олимпия бързо изкачи стълбите и се втурна в общата зала на клуба. Това, което видя я смрази. Четирима мръсни убийци, с дълги до раменете коси, бяха приковали жена на пода. Олимпия знаеше, че това е Шърли. Друг един, с гол задник и смъкнати дънки „Левис“ на косматите си глезени, я бе яхнал и яростно забиваше и изваждаше пениса си от нея. Трети бе клекнал върху лицето й. Поне още две дузини мръсни мъже, разсъблечени в различна степен, просто стояха наоколо като пиеха бира и подканяха останалите. Всички без изключение носеха жакети „Деним“ без ръкави, на гърба с голям бродиран череп с рога.

Долната челюст на Олимпия увисна, но не за дълго.

— Спрете веднага!

Гласът й, глух, но с подчертана властност, спря действията им, сякаш бе бутон „пауза“. Изненадани глави бавно се заобръщаха. Всички я гледаха, без да проговорят.

Пръстите на Олимпия се свиха върху месинговите закопчалки на чантата й.

— Лайно — изломоти стоящият най-близо до нея, почиствайки синьо-черните си нокти с дълъг ловджийски нож. Той я оглеждаше от горе до долу през подпухналите си клепачи. Като се наклони назад, той я заплю.

— Изчезвай, бабичко.

Другите се засмяха веднага, като че ли някой бе натиснал бутона „старт“. Те веднага подновиха дивите си действия.

— Животни! — Стиснатите челюсти на Олимпия трепереха и вратните й жили бяха опънати като струни. — Гадни животни!

— Така ли? — лукави пламъчета проблеснаха в очите на мотоциклетиста, който си стържеше ноктите с нож — сякаш спяща котка внезапно се събуждаше. — Искаш ли да видиш едно животно, бабичко?

Той размаха ножа преднамерено бавно и се отлепи от стената.

Олимпия не откъсваше очи от него, докато той пристъпваше към нея. Тя бързо отвори чантата си и бръкна вътре.

Когато той се изправи срещу нея, тя осъзна какъв гигант бе той. Струваше й се, че д-р Рут трябва да изглежда с една четвърт по-дребен. Само че този беше реален — изпъкналите му бицепси, гръден кош и ръце притежаваха истински мускули.

Тя втренчено го гледаше. Любопитно е, мислеше тя, как някои хора се гордееха с това, че са отвратителни. Мръсна, червена лента бе завързана на неандерталското му чело като у апахите. Носът му беше плосък и изкривен на една страна — вероятно е бил счупен и след това неоправен; рунтавите му мустаци бяха увиснали надолу; избледняла синя татуировка на ръка с показан среден пръст се виждаше на дебелия му врат. Изглеждате на около четиридесет години и не беше трудно да се разбере неговата алма-матер — „Атика“, „Райфорд“ или „Фолсъм“. Не би се изненадала, ако е имал допълнителен стаж или ако е посещавал и трите места.

Макар да беше уплашена, Олимпия не го показваше.

— Какво искаш, бабичко? — изръмжа той. Очите му бяха присвити. — Не обичаш ли животните?

Като се смееше предизвикателно, той протегна ръка пощипа пергаментната й буза.

Олимпия ненавиждаше да я докосва непознат.

— Внимавай къде слагаш лапата си, мръснико — изрече тя тихо.

Ръката й извади от чантата пистолет със заглушител и го насочи между краката му.

— Какво по дяволите… — опита се да каже нещо мотоциклетистът. Той замръзна на мястото си, очите му приличаха на два въглена. И най-малкият куршум от такава близост би повредил непоправимо гениталиите му.

— Още един жест и ти ще пееш до края на живота си като Майкъл Джексън.

Очите на мотоциклетиста се повдигнаха тревожно от пистолета към лицето на Олимпия. Зъбите му се оголиха, а лицето му бе отвратително и смутено. Тази жена с визоново палто, с брутално отрязани сиви коси и оранжево червило беше от тези жени, каквито той никога не бе срещал — богата, упорита и храбра до глупост. Но ще съжалява, че се е заела с него — о, да, как ще съжалява.

Никой не е живял и ден повече, ако се е подиграл с него.

Никой.

Тя направи жест с пистолета.

— Бавно сложи ръцете на главата си.

За момент той не предприе нищо.

Тя вдигна пистолета и изстреля елин куршум в тавана. Макар че оръжието бе малко, откатът върху ръката й бе значителен. Тя за първи път стреляше с него, но изстрелът имаше желания ефект.

Ръцете на мотоциклетиста кацнаха на главата му преди още прахът и парчетата гипс да се изсипят върху гъстата му коса и мръсните дрехи.

Наоколо в стаята другите подскочиха и застинаха неподвижни. Настъпи тишина, с която и библиотекар би се гордял.

— Така е по-добре. — Като се усмихваше мрачно, Олимпия отново насочи пистолета към гениталиите на мотоциклетиста. — Това — обясни тя с по-висок глас — беше демонстрация. Сега знаете, че е зареден. И ви предупреждавам — пръстът ми върху спусъка силно ме сърби.

— За бога, лейди. Внимателно. — Огромният мотоциклетист се изпоти и гласът му се покачи с една октава. Очите му се събраха, когато погледна към оръжието. — Ти си го насочила право в ташаците ми!

— Това е идеята. — Устните на Олимпия се свиха в твърда, тънка линия. — Няма да ти го повтарям. Приятелите ти да се наредят до стената. Всяко помръдване на когото и да било ще означава „сбогом, копелета“. Разбрано?

Олимпия видя с периферното си зрение мъжете, които се гавреха с Шърли да се изправят на крака, да оправят панталоните си и да отстъпват назад. Тези, които наблюдаваха отстрани, също се отдръпнаха. Всички я гледаха втренчено и мълчаливо, общата омраза към нея имаше свое собствено, злостно звучене в ушите й. Никога не беше виждала толкова много лица на убийци, толкова злобни и яростни очи.

Тя заговори тихо, по тънкия й глас отекваше навсякъде.

— Всички да легнат с лице към пода и с ръце зад главите.

За момент никой не помръдна.

Олимпия натисна дулото на револвера дълбоко в слабините на мотоциклетиста.

Гласът му беше крясък.

— Чухте я! Лягайте!

Когато всички се проснаха на пода, тя внимателно се приближи до Шърли. Коленичи, все така държейки пистолета насочен към слабините на мотоциклетиста. Олимпия мислеше, че ще й прилошее.

Това не беше прекрасната като картина Шърли, която тя остави в къщата на Алфредо Тоскани само преди няколко часа. Това тяло бе покрито с мръсни червени петна и рани. Това лице бе бито до обезобразяване.

Ужасна ярост обзе Олимпия.

— Защо? — внезапно извика тя, но не получи отговор.

Показалецът й на спусъка страхотно я сърбеше. Обикновено твърда, делова, хладнокръвна, тя винаги сдържаше емоциите си. Внезапно завладялото я желание да отмъсти за ужасното насилие над Шърли беше непознато, неподозирано и чуждо за Олимпия. Като че ли хиляди гласове, които само тя можеше да чуе, я призоваваха да убие.

Черни петна се появиха за кратко пред очите й. Показалецът й всеки момент щеше да се задвижи по своя собствена воля.

Тя се напрегна в очакване на изстрела и ритането на пистолета.

— Олимпия? — Шърли повдигна глава и се опита да отвори подутите си очи. — Ти ли… си… наистина?

Хорът от гласове, който искаше смърт, заглъхна, като чу гласа на Шърли. Олимпия отпусна пръст от спусъка.

— Да, мила — каза тя твърдо, но нежно, — аз съм. Сега всичко е наред. Ти ще дойдеш с мене. Можеш ли да седнеш?

— Аз… не… зная.

— Опитай се, мила. Моля те, опитай се.

Без да изпуска от очи мотоциклетиста, Олимпия опипа с пръсти пода, докато намери жакета на Шърли. Тя го подаде на треперещото, голо момиче.

— Покрий се с това — каза тя нежно. — Просто се хвани за мен и аз ще ти помогна. — След това гласът й отново стана остър. — А ти — обърна се тя към мотоциклетиста с индианската лента на челото, — ще дойдеш с нас.

С пистолет, насочен в него, тя помогна на Шърли да се изправи на крака.

— Така, мила. Постави си ръката върху рамото ми… така! Аз ще те придържам. — Тя обхвана здраво Шърли през кръста. — Сега тръгвай, негоднико! — нареди тя на мотоциклетиста. — Слизаме долу и излизаме навън. Обърни се бавно. И понеже гърбът ти ще е срещу мене, не се опитвай да предприемаш нищо. Ако ти или някой от тези клоуни мръдне, ще изпратя един куршум в гръбнака ти. Така никога вече няма да се качиш на мотоциклет.

Твърдият й глас не оставяше никакво съмнение — тя щеше да направи това, което казваше.

С мотоциклетиста като заложник, те минаха през коридора и слязоха по стълбите. Вървяха бавно. Шърли накуцваше и при всяка крачка Олимпия чувстваше как тя с усилие се сдържаше да не закрещи от болка.

Когато слязоха до тротоара навън беше тъмно. Светофарите мигаха с жълта светлина и осветяваха редиците паркирани мотоциклети и пръснатите по асфалта бирени кутии. Шърли висеше на врата на Олимпия, борейки се за живота си.

Олимпия мълчаливо благославяше огромните ръкави на визоновото си палто. Тя бе скрила в широкия си ръкав ръката с пистолета. Никой не можеше да види какво държи там. Шофьорът също не можеше да види, за да изпадне в паника, да тръгне и да ги остави там.

Като ги зърна шофьорът се пресегна и отвори вратите.

— Първо ти — каза Олимпия на Шърли и я положи внимателно на края на седалката. С безизразно лице, загръщайки с пръсти жакета върху раменете си, Шърли влезе вътре и се сви до отсрещната врата.

— Аз съм следващата — каза меко Олимпия на мотоциклетиста. — Ти ще дойдеш с нас. Не забравяй какво съм ти казала.

Тя се настани колко го можеше по-близо до Шърли.

Мотоциклетистът седна до нея.

— Сега да се махаме от тук! — заповяда Олимпия рязко преди още мотоциклетистът да затвори вратата.

— Къде? — попита шофьорът. Той още бе полуобърнат назад.

— Просто тръгвай! — извика Олимпия.

— Какво по дяволите… — възкликна шофьорът, като видя пистолета, опрян в корема на мотоциклетиста. — Бога ми, лейди, казах ви, че сте ненормална. Трябва да бъдете освидетелствана!

После той забеляза ордата мотоциклетисти, излизащи от сградата.

— О, по дяволите! — възкликва той я натисна педала на газта. Задните гуми изсвириха и те се понесоха напред по авеню Д към централната част на града. Зад тях се чуваше оглушителния рев от дузини мотоциклети „Харли“.

— По дяволите! — изръмжа шофьорът отново, когато срещу тях светофарите смениха жълтата светлина с червена.

Като натисна клаксона, той даде още газ и се стрелна в единствената празна лента, премина на три пъти на червена светлина и без да намалява скоростта, остро завъртя волана наляво. Гумите силно изпищяха, когато колата описа полукръг. Тръгнаха по Седма улица с над сто километра в час и след двадесет секунди спряха. Шофьорът бързо угаси светлините и двигателя.

— Наведете се! — извика той.

Зад тях мотоциклетистите ревяха по авеню Д, забавяйки ход докато водачите им оглеждаха Седма улица наляво и надясно. Продължиха нагоре, без да ги забележат — без светлини, таксито беше просто една от паркираните коли.

Когато ръмженето на моторите стихна, всички се изправиха отново. Олимпия се чувстваше отпаднала и замаяна, но не позволи слабостта й да проличи. Ще има време и за това по-късно. Тя размаха пистолета.

— Излез — каза тя тихо на мотоциклетиста.

Без да отдели очи от нея, той напипа дръжката на вратата, отвори я широко и излезе гърбом. На тротоара той не откъсваше поглед от Олимпия. Размахвайки пистолета, тя се придвижи по седалката да затвори вратата със свободната си ръка.

— Сега изчезвай, преди да съм решила нещо друго — каза тя мрачно.

— Ти ще умреш — просъска мотоциклетистът. — И двете сте мръсни курви.

— Сега накъде, лейди? — попита шофьорът, подкарал отново колата.

Олимпия остави пистолета в скута си.

— Свети Винсент — каза тя изтощена. После внезапно промени намерението си.

Сети се, че Шърли ще има нужда от пластична операция — частната клиника на Дънкан Купър на Шестдесет и девета улица — Изток беше най-добрата в града. Освен това, ако негодниците започнеха да проверяват клиниките за спешна помощ и да търсят Шърли, една обикновена болница не би била най-безопасното място за нея.

Но „Воините на Сатаната“ никога не биха отишли в частните градски клиники. Още по-малко в клиниките за пластична хирургия в горния източен квартал.

Първо, трябва да сменят таксито. Сигурно е, че мотоциклетистите са записали номера на това такси и шофьорът му лесно би могъл да бъде намерен. Тя не се съмняваше нито за момент, че тези пещерняци биха го накарали да проговори.

— Свети Винсент — повтори тя, като си мислеше: „Там ще вземем друго такси.“

19

— Добър вечер, госпожице Робинсън. — Банстед, икономът с бели ръкавици, леко се поклони.

Едуина се усмихна.

— Добър вечер, Банстед.

Икономът наведе глава към Р. Л. Шаклбъри.

— Добър вечер, сър.

— Здравей — отговори Р. Л. фамилиарно.

Като се огледа наоколо, той леко подсвирна. Не беше чужд на парите, но бостънското му семейство и многобройните му роднини избягваха да показват богатството си и предпочитаха да живеят като обикновени янки. Родените в чужбина Рискалови, напротив, очевидно се придържаха към друга философия. Навсякъде, накъдето погледнеше, Р. Л. виждаше разкош, изобилие, блясък, жизненост, необикновена обстановка, специално осветление. Всичко говореше за пари, пари, пари.

За богатство говореше кръглото фоайе със сводест таван и две блестящи конзоли, върху които бяха наредени цветя в масивни, китайски вази. Същото показваше и електрическото осветление — то навсякъде беше дискретно. От лампите по стените висяха кристали, които приятно проблясваха от пламъците на елегантни свещи от пчелен восък; отгоре разкошен полилей блестеше с две групи от пламъчета. Смесен аромат от пчелен восък и парфюм деликатно се носеше във въздуха. Някъде от дългия мраморен хол долиташе мелодия от Сен-Санс, изпълнявана на голямо, антично пиано „Векстайн“, която се заглушаваше от многобройните разговори. Изблици от жизнерадостен смях проехтяваха и заглъхваха.

Парите се чувстваха във въздуха. Р. Л. усещаше това с дъха си, с обонянието си, със слуха си… и скоро, без съмнение, мислеше той, ще го усети и с езика си.

След като униформена прислужничка пое палтата им, Едуина отиде пред най-близкото огледало и огледа копринения си костюм от колекцията на де Рискал. Горната му част беше от шартрьоз, а елегантната пола в яркозелен смарагдов цвят падаше на дипли над коленете. Коланът бе в шокиращо розово. Къдравата й коса в стил Ботичели беше разделена по средата и се спускаше като оцветени от залеза на слънцето облаци от двете страни на лицето й. Гримът й беше неподражаемо съвършен. Златни обици във формата на четвърт луна с диамантени звезди висяха от ушите й.

Като докосна ръката на Р. Л., Едуина каза „Насам“ и тръгна уверено към мраморния хор.

— Къде са намерили този иконом? — попита тихо Р. Л., поглеждайки назад през рамото си. — От специален контингент?

— От Бъкингамския дворец — прошепна Едуина.

— Наистина ли?

Тя го погледна сериозно.

— Наистина.

— Едуина! Скъпа!

Преди да стигнат до дневната, Анук налетя на тях в облак от жасмин, като прекрасно облечена вещица. Тя протягаше ръце за „добре дошли“ и китките й елегантно се кършеха.

Едуина подаде буза за въздушна целувка и върна една от същия вид.

— Изглеждаш великолепно! — възкликна Анук, като отстъпи крачка назад. Топазените й очи гледаха Едуина от главата до петите. — Винаги съм казвала, че върху тебе обикновените облекла на Антонио изглеждат почти като уникати!

Едуина с усилие се усмихна приятелски — тя не беше предразположена да удостои язвителния комплимент с подходящ отговор.

— И ти, Анук, изглеждаш превъзходно. Както винаги.

— Наистина ли мислиш така? — Тя махна с ръка към дрехата си и сви рамене. — Това е нещо незначително, което Антонио направи — за мене, нищо особено. Едва ли заслужава да говорим.

Анук беше царица на многозначителните недомлъвки.

Тя притежаваше необикновен талант да предвижда кой с какво ще бъде облечен. Бе предположила, че всички жени ще са по последна мода — във всички цветове на небесната дъга или в някои от тях. Така че, разбира се, тя реши да бъде само в черно.

Дълга до пода, свободна, черна, велурена рокля стигаше до мишниците й, като оставяше голи нейните тесни, елегантни рамене. Разбира се, дрехата не бе чак толкова обикновена — огромна, черна копринена панделка се показваше иззад гърба й като копринени крила, а по пода се влачеше също черен, копринен шлейф. Тя не носеше пръстени, нито гривни, но имаше сапфири на ушите и шията си, които биха могли да финансират малка революция.

С широко отворени очи Анук огледа Р. Л. Шаклбъри от горе до долу. Тя можеше да оцени всеки, който заслужаваше това. Едуина, обикновена малка курсистка, беше успяла да се омъжи за един от най-фините и привлекателни в света пластични хирурзи, а сега пък се появяваше с този просто великолепен мъж. Как го правеше?

— И кой е, ако мога да попитам, този красив господин? — усмихна се тя, като погледна въпросително Едуина. — Защо не съм го виждала преди?

Едуина направи необходимото представяне, Р. Л. пое протегнатата ръка на Анук и символично целуна ръката й.

Оформените съвършено вежди на Анук се повдигнаха закачливо.

— О, колко галантно! — Очите й като че ли се загледаха някъде далече. — Шаклбъри… Шаклбъри… — Тя постави показалец на устните си и се замисли; после блестящо гримираните й клепки се вдигнаха нагоре. — Не ми казвайте! Един от големите бостънски магазини — „Шаклбъри-Принс“? Баща ви почина преди няколко години, сега си спомням.

— За съжаление — Р. Л. се усмихна тъжно.

Сега Анук стана по-сърдечна.

— Скъпи! — възкликна тя. — И като си помисля, че нито един от вашите двадесет и три големи магазини не продава облекла от Антонио де Рискал! — Тя размаха показалец срещу Р. Л. — Срамота! Ще трябва да променим това положение, нали?

Той изглеждаше изненадан.

— Откъде знаете, че имаме двадесет и три магазина и не продаваме облекла де Рискал?

— О, зная. — Анук се усмихна скромно — тя просто съобщаваше един факт. — Аз зная всеки значителен търговски център или магазин — тези, които продават облекла от Антонио де Рискал и тези, които не продават.

Р. Л. я гледаше с нараснало уважение.

Инстинктът му показваше, че под професионално нанесения грим, скъпи ръкавици и бижута на Анук де Рискал се криеше хитър, умен екземпляр на амбициозна майка — или на амбициозна жена? Във всеки случай от трона, на който тя седеше се излъчваше властен характер.

Недоволна, че я бяха пренебрегнали, Едуина започваше да чувства лек гняв. Тя не обичаше да се отнасят с нея като с допълнителен багаж и мразеше изненадите! Защо Р. Л. не ми каза, че притежава тези магазини? — чудеше се тя. Защо трябва да го науча от разговора му с Анук?

Като сдържаше дишането си, тя се мъчеше да запази самообладание. Знаеше, че няма право да се чувства обидена. Р. Л. не й дължеше никакви обяснения. Освен това, той никога не говореше много за себе си. Даже преди много години, когато бяха любовници, тя научи за баща му и магазина съвсем случайно. Всъщност, Р. Л. като че ли се срамуваше от голямото богатство на семейството си.

— За съжаление, — каза Анук — не бихме могли да възложим на магазините в Сан Франциско и Чикаго да представляват Антонио де Рискал. Там И. Магнин има изключителни права. Но вие имате магазини в други градове…

Едуина задържа усмивката си, която предизвикваше болка в устните й. Ако трябваше да бъде справедлива — а тя винаги се стараеше да бъде такава — Р. Л. наистина не бе имал удобен случай да й каже, че сега той оглавяваше Шаклбъри-Принс. Въпреки това, тя чувстваше известно разочарование.

— Добре, достатъчно говорихме за това — каза бодро Анук. — Можем да побъбрим за бизнес и друг път. Елате насам, скъпи.

Тя хвана Р. Л. под ръка, сякаш се страхуваше да не избяга. Заела се изцяло с тях, тя ги поведе през хола към дневната. Едуина ги следваше с чувството, че е изоставена. Р. Л. се обръщаше и й отправяше безпомощни погледи, но Анук, която здраво го държеше, нямаше още намерение да го освободи. Дневната на де Рискал бе с размерите поне на едноетажен магазин и Едуина подозираше, че тя е била проектирана с единствената цел да обезкуражава хората. Както винаги, когато идваше тук, тя имаше чувството, че е намалена до размерите на лилипут, като балерина, затворена в лъскава кутия за бижута. Стените бяха покрити с червен, копринен велур, а прозорците — закрити с много дълги завеси от червена коприна с разкошни фигури, придържани от копринени шнурове, дебели като корабни въжета. От поставки от розов мрамор бюстове на римски императори, наредени край тесни прозорци, мълчаливо наблюдаваха гостите. Седящи и прави, на малки групи, с пълни с шампанско чаши, те изглеждаха като редки, живи скъпоценни камъни върху турските килими. Свещите искряха. Разговорите също. Пламъците в двойната камина и гостите, всичко наоколо бе ярко и блестящо. Във всеки ъгъл на хола огромно стенно огледало продължаваше елегантната сцена до безкрайност. Това не приличаше на дом, това бе мястото, където се намираше сърцето на Анук.

За Едуина не бе необходимо да се озърта, за да разбере кои бяха гостите: добре познатите обитатели на йоносферата. В по-голямата си част мъжете бяха стройни и охранени, почти всички на средна възраст или по-стари, но със самочувствие, което можеше да осигури само благосъстояние, изразяващо се в девет или десет цифри. Жените, от друга страна, бяха два различни вида. Имаше красиви млади момичета или жени, които се срещаха и по модните журнали, както и динозаври — жени без възраст, изпосталели гущери, които сами си налагаха да гладуват почти до смърт, за да могат да се разхождат като живи закачалки за най-скъпите модни облекла на света. Подобно на екзотични тропически птици с пъстри пера, те крякаха със сребърни гласове и прелитаха от група в група, кацайки по мебелите или разпервайки криле, за да показват многокаратовите си гривни.

Анук, все още под ръка с Р. Л., обърна глава и се усмихна на Едуина.

— Скъпа, надявам се, че не възразяваш — има толкова хора, които, сигурна съм, Р. Л. не е срещал и аз просто трябва да го представя. — Тя отправи въздушна целувка със свободната си ръка към Едуина. — Размърдай се! — умолително прошепна тя. — И не се тревожи. Няма да го задържа дълго! — Смехът й прозвуча високо и алчно.

Кучка такава! Едуина изгаряше от ярост. Как Анук смееше да обсеби Р. Л. по този начин? Но тя се усмихна бодро, макар и болезнено, и грабна чаша шампанско от минаващия с табла прислужник. Пресуши половината на един дъх. През присвитите си очи тя гледаше как Анук царствено минаваше от група на група. Р. Л. я следваше дипломатично, макар и неохотно.

— О… Едуина.

Стресната, тя се обърна надясно и примигна. Клас Клаусен наведе красивия си нос към нея, подсмърквайки с хладна ненавист. Беше се насочил към тоалетната, за да вземе една или две дози кокаин.

— Анук понякога има неприятния навик да кани кого ли не — прошепна той. — Нали?

На Едуина й се дощя да има тояга за говеда в ръката си. Оголвайки зъби в нещо като усмивка, тя вдигна чашата си и изпи остатъка от шампанското.

Какво парти, помисли тя отчаяно.

И се чудеше: кой бе по-голямата кучка? Анук или Клас?

20

Потънала в солиден кожен фотьойл в една от малките чакални на клиниката на Купър, Олимпия Арпел мислеше, че и тя ще има нужда от лечение, ако Дънкан Купър не свършеше скоро с прегледа на Шърли. Търпението й се изчерпваше.

В момента, в който той влезе в чакалнята, тя скочи на крака и очите й се впиха в лицето му, очаквайки присъдата.

Дънкан Купър, един от най-известните специалисти по пластична хирургия в Ню Йорк, не беше красив. Нито пък модата значеше нещо за него. Той беше от този най-рядък вид „хомо сапиенс“, който се чувстваше най-удобно в собствената си кожа. Противно на суетната си клиентела, той беше напълно удовлетворен от външния си вид и не чувстваше нужда да променя природните си дадености.

Дънкан Купър беше на четиридесет и четири години. Главата му бе увенчана с ореол от остри, неуправляеми жълто-сиви къдрици, а кожата му все още бе покрита със следи от акне, останали от юношеската му възраст. Той имаше тъмни, влажно кафяви очи, които му придаваха някакво тъжно, кучешко изражение.

Носът му бе твърде дълъг и твърде дебел. Ръцете му обаче бяха деликатни, женствено красиви, с късо изрязани нокти. Това бяха ръце на способен художник, чиито средства бяха скалпели и кожа вместо бои и четки.

Нито слаб, нито мускулест, той имаше обикновено, прилично тяло, а обезоръжаващата му изкривена усмивка бе толкова доброжелателна и лъчезарна, че предизвикваше въздишки и тръпки у жени от всички възрасти. Той беше един от малкото пластични хирурзи, чиято работа не включваше недовършени елементи и неговите корекции не се променяха само за няколко години, с цел да поддържа постоянни опашки от едни и същи пациенти.

— Как е тя? — Това бяха първите думи от устата на Олимпия. Тя стисна силно ръката на Купър.

Без да проговори, той бръкна в джоба си и извади малко шишенце. Наръси от него две малки, жълти хапчета в дланта си и й ги подаде.

Тя погледна дланта му, после очите му.

— Какви са тези хапчета?

— Валиум пет милиграма — отвърна той нежно. — Мисля, че трябва да ги вземеш.

— Не! Не ги искам! — Олимпия рязко махна с глава. После тесните й рамене се отпуснаха с въздишка. — Наистина! Нямам нужда от тях, Дънкан.

Гласът му бе нежен, но твърд.

— Аз смятам, че трябва да ги вземеш.

Той почака докато тя вземе таблетките. Обърна се към шкафа, наля й чаша минерална вода „Евиан“ и й я подаде.

Тя смирено сложи таблетките в устата си и наклони назад глава. Вдигна чашата до устните си, отпи и преглътна.

— Така е по-добре — пое той празната чаша с усмивка.

— Дънкан докторът ли говори? Или Дънкан приятелят?

— Мисля, че знаеш отговора, Олимпия — каза той търпеливо.

— Извинявай, Дънкан. — Тя изтри загрижено лицето си с длани. — Имах ужасен ден. — Усмихна му се отново. — Може би наистина трябваше да взема тези таблетки.

Дънкан даде пълна сила на одухотворените си любезни очи и магнетичната си усмивка.

Той й помогна да седне на стола, взе друг и седна срещу нея.

Известно време те просто седяха — той внимателно я наблюдаваше, преценявайки силите и възможностите й и чудейки се как да й каже всичко. Внезапно лицето му помръкна. Някои неща в медицинската професия никога не се променяха.

Колко зле е подготвен човек да чуе истината.

Колко зле е подготвен човек да я каже.

— Няма да се опитвам да омаловажавам сериозността на положението на твоята приятелка — каза той най-сетне с тих, равномерен глас. — Били има много фрактури. Носът й е счупен на четири места, има шест счупени ребра. Контузиите и раните ще останат няколко седмици.

Олимпия се облегна назад и скръсти ръце, като да се пазеше от нещо.

— О, господи! — После придоби смелост. Кажи ми и най-лошото — изрече тя повелително и твърдо, като се наведе отново напред. — И не се опитвай да ме заблуждаваш, Дънкан. Кажи ми всичко. Каквото и да мислиш, аз съм корав човек.

— Това се вижда от пръв поглед — каза той, но не се усмихна.

— И искам да чуя всичко на чист английски език, Дънкан. Нищо от медицинските алабализми. Ясно ли е?

— Да. — Той кимна, оценявайки начина, по който тя бе готова да приеме фактите. — Ти разбираш, че ще е необходимо Били да бъде подложена на серия сложни хирургически процедури…

— От това, което са направили с лицето й, то се подразбира. — Тя запали нова цигара. — Продължавай.

— Засега тези операции ще почакат.

Тя се изненада.

— Защо? Не можеш ли да започнеш веднага?

Той поклати глава.

— Няма начин, Олимпия. Тя има твърде много травми. След ден-два вероятно бих могъл… Тялото й не може да понесе толкова много наведнъж.

Опитвайки се да събере кураж за въпроса, който най-много я интересуваше, Олимпия погледна поостарелите си ръце. Тя усещаше страхът да свива стомаха й. Цигарата между пръстите й трепереше.

— Ще… ще можеш ли да я оправиш, Дънкан? — попита тя тихо. Откъсна очи от ръцете си и срещна погледа му. — Ще изглежда ли като нова?

— Да.

— Слава богу! — Гласът й бе трескав шепот.

— Но, не мисли, че това ще стане много скоро — предупреди Дънкан.

Тя трепна и пепелта от цигарата й се отрони.

— Дънкан! Какво се опитваш да ми кажеш?

Той я погледна почти нежно, разбираше, че нервите й бяха прекалено опънати. Лицето и беше изключително бледо и силите й бяха на изчерпване. Той въздъхна тихичко. Реши първо да й каже добрата новина.

— От физическа гледна точка — що се отнася до лицето на Били — няма поражения, които да не могат да бъдат отстранени. За щастие, нито едно от счупените й ребра не е засегнало белия дроб. След няколко седмици тя ще изглежда като нова. Няма да останат дори белези.

— Тогава какъв е проблемът?

— Казах, че тя ще „изглежда“ като нова. Аз мога да се погрижа за козметиката. Но раните на Били са твърде дълбоки, Олимпия. Твърде дълбоки. — Настъпи пауза. — Не говоря за психологическата страна на положението, макар че и това трябва да се има предвид. Аз говоря за матката й.

Гърлото на Олимпия пресъхна.

— Тя е разкъсана — прибави той тихо.

Олимпия седеше вкаменена.

— Милостиви боже! — прошепна тя най-сетне. От какви зверове я беше спасила? — Какво… какво са й направили?

— И аз искам да зная — изрече той гневно. — Които и да са били, те или са вкарвали нещо в нея, или са били твърде много. — Той замълча, намръщен. — Аз не съм гинеколог и не мога да преценя колко сериозно е положението й. Даже след успешна операция, не бих могъл да кажа, дали ще може да има деца. — Той докосна ръката на Олимпия. — Направих всичко, което можах, Олимпия. Сега послушай съвета ми. Настани я в клиника за спешна медицинска помощ.

Тя решително поклати глава.

— Дънкан, ти познаваш всеки добър доктор в този град! Моля те! Не можеш ли просто да извикаш добър хирург гинеколог да я оперира тук? Ти имаш всичко необходимо.

— Олимпия, какво лошо има в това да отиде в болница?

— Аз… аз наистина бих предпочела Шър… Били да не бъде в болница поне за известно време. Затова веднага я доведох тук. — Погледна го умолително. — Моля те, Дънкан? Повярвай ми!

— Олимпия, какво по дяволите, става?

Тя се готвеше да каже нещо, но после, и изглежда промени намерението си. Сви устни, чудейки се, колко много би трябвало да му каже. Тъй като тя продължаваше да мълчи, търпението му се изчерпа. Той стана и тръгна към вратата.

— Дънкан, чакай! — извика тя.

Той се спря.

— Както вероятно си разбрал, — поде тя — Били е била забъркана с ужасни типове. Моля те, опитай се да разбереш. Аз й обещах да бъда дискретна и да не казвам нищо на никого. Дадох й думата си. Всичко, което искам, е да мога да изпратя този кошмар в миналото й.

— След всичко, което е преживяла, не бих се учудил, ако всичко изчезне от паметта й. Но за да й помогна, Олимпия, трябва да зная повече.

Олимпия не се съгласи.

— Дънкан, повярвай ми, колкото по-малко знаеш за това, толкова по-добре и за тебе. Зверовете, които го направиха няма да се примирят и да забравят как я изтръгнах от ръцете им. — Тя пое дълбоко дъх, погледна пръстите си, после отново отправи поглед към него. — Виждаш ли, аз се страхувам не само за нея, Дънкан — каза тя тихо, — страхувам се и за себе си.

Това му подейства, той се върна обратно и пак седна срещу нея.

— Разбирам какво ми казваш, но продължавам да настоявам, че тя има нужда от спешна клиника. „Ленъкс Хил“ или „Докторската болница“. Дори „Свети Вини“ или „Ню Йорк“.

Тя отново изрази несъгласие.

— Дънкан, чуй ме! — Олимпия жестикулираше с незапалена цигара. — Нима искаш Били да умре? Или тези бандити да направят на парчета и нас двамата? Не можеш ли да разбереш, че поне за известно време само тук тя ще бъде в безопасност?

— Това е работа за властите…

— Властите! — Тя се засмя пресилено. — Какво могат да направят, освен да я охраняват няколко дни? И после? Те няма да я пазят до края на живота й. — Тя поклати глава решително. — Освен това, аз не мога да се обърна към полицията, защото тя ми каза, че отказва да се оплаква или да свидетелства. — Отново го погледна умолително. — Не виждаш ли? Момичето е в ужас, Дънкан! И ако я настаня в „Свети Винсент“ или където и да е другаде, все едно да я убия, както сигурно биха я убили тези маймуни!

Той мълчеше.

— Тя трябва да остане тук. Трябва! — повтори тя твърдо.

— Това ще струва скъпо… — промърмори той след дълга пауза.

Тя усети товарът върху раменете й да олеква значително. Той започваше да се съгласява. Това, което каза, бе достатъчно.

— Е, и? — каза тя безгрижно. — Какво значат малко пари?

Той я погледна.

— Имаш ли представа колко ще ти излезе?

Олимпия повдигна двете си ръце.

— Дънкан, не ме е грижа колко ще струва! Поемам всички разноски, имаш думата ми. Просто направи за нея всичко, което е необходимо, окей?

— Мисля, че никога не те разбирам, Олимпия — отвърна той озадачен. — От една страна, ти стискаш всяко пени повече от самия Шерлок. От друга страна, си готова да заплатиш сума, равняваща се на цяло състояние.

— Значи ли това, че ще направиш каквото искам?

— Да. Против убеждението ми, заради доброто старо време.

Тя не издаваше облекчението си.

— Благодаря ти, Дънкан — каза тя. — Много съм ти задължена.

— Не. — Той поклати глава. — Аз съм ти задължен, откакто започнах този бизнес. И двамата знаем, че без тебе тази клиника нямаше да я има.

Преди единадесет години, когато започваше като практикуващ лекар, Парк авеню и съседните улици имаха най-голям брой пластични хирурзи на глава от населението в света. Сега този брой бе дори още по-голям. Началото бе трудно. Но Олимпия Арпел осигури първите клиенти на Дънкан — модели, които имаха нужда от хирургически операции на недостатъци, които можеха да се видят само от безпощадната камера. Жени, които наближаваха тридесетте, които силно желаеха да продължават кратката си кариера чрез пластични корекции и колагенови инжекции. По този начин той успя да осигури финансирането на кариерата си, докато си създаде добро име на пластичен хирург.

Приносът на Олимпия за този успех бе за него дълг, който той никога не забравяше. А Дънкан Купър беше човек, който си плащаше дълговете.

— И не се тревожи за разноските по Били Доун — каза той тихо.

Сега на свой ред Олимпия бе заинтригувана.

— Ти ме озадачаваш.

— Не — отсече той.

— Искаш да кажеш, че ще ми направиш намаление? Ти?

Той се засмя.

— Нещо по-добро. Тези разноски ще бъдат за сметка на клиниката.

— Сега — каза тя почти объркана, — аз мислех, че всичко съм видяла. Кой би могъл да си представи, че най-скъпо платеният доктор в Ню Йорк ще работи безплатно? — Тя се засмя. — Какво ли още може да се очаква от тебе? — Тя поклати недоумяващо глава. — Кой би повярвал това, Дънкан? Под тази жабешка външност ти си истински първокласен принц.

— И под твоята твърдост като на госпожа Рембо, Олимпия се показва съвсем хубава, приятна лейди.

— Глупости! Какво се опитваш да направиш? Да разрушиш репутацията ми? — Тя се намръщи, но очите й сияеха от удоволствие. После лицето й придоби обичайния си делови вид. — След това, Дънкан, ние сме квит. Не ми дължиш никакви други услуги.

Той повдигна ръце към небето.

— Благодаря ти, боже!

21

У де Рискалови партито се премести в трапезарията.

Едуина, обикновено весела и усмихната, сега бе в особено мрачно настроение — нещо повече, беше я обладало ожесточение. Първата обида, обсебването на Р. Л. от Анук, беше допълнена с пренебрежение. Защото Анук не само я беше изпратила на най-отдалечената маса — третата, разположена в сепарето за закуски вън от трапезарията, но и бе отвлякла Р. Л. повторно, като размени в последния момент картите за местата на гостите и го настани на своята маса.

Най-важната маса, разбира се.

Едуина се опита да преглътне и това, но не беше лесно.

Защо, питаше се тя с огорчение, съм изпратена на най-отдалечената маса? Под лоша звезда ли съм се родила? Или притежавам някакъв дефект, който не осъзнавам?

Тя се обърна леко на мястото си и с болка погледна над дясното си рамо. Р. Л. едва се виждаше в профил — до Анук той сякаш преживяваше най-хубавия миг в живота си. Разговорите от тази маса звучаха като цвъркот на щастливи гарги по време на хранене. Едуина забеляза, че Анук често въодушевено докосваше ръката на Р. Л. със своята. Мумифицирана кучка! — мислеше Едуина с нарастваща ненавист.

Тя мрачно огледа масата, на която беше настанена. Освен нея, тук имаше още седем души, между които Клас Клаусен, седнал точно срещу нея.

При създалото се положение Едуина би била точно толкова щастлива, ако вечеряше сама.

— Изведнъж се озовахме на сто мили от Манила, на съвсем непознато място. А в същото време бушуваше тайфун… — разказваше някаква случка Соня Мира, застаряваща порнозвезда от съмнително качество. Случката бе от нейните малко на брой незначителни филми. С това тя поне пречеше на другите да дрънкат глупости. Нямаше го оживлението от съседните маси. Едуина чуваше тракането на ножовете по чиниите от китайски порцелан съвсем ясно — както и дрезгавия глас на Соня Мира.

Едуина се хранеше тихо. Тя едва докосна ордьовъра от скариди и миди и разбърка с лъжица рибената супа, без дори да я вкуси. Когато златните, препълнени подноси с основно ядене бяха церемониално поднесени, тя взе със сребърните шипки късче от печеното пиле, сложи го бързо в чинията си и го поля със сос. Погледна намръщена дребното пиле — то приличаше на недоразвит дългоопашат папагал.

От богатия аромат на печено и трюфелов сос, идващ от подноса, й се повдигаше. Тя се извърна от чинията си, дишайки леко през устата. Апетитът й беше изчезнал напълно. Той се бе стопил още докато заемаше мястото си и бе видяла Клас Клаусен отсреща. От този момент нататък тя се чувстваше все по-зле.

Клас вдигна високо чашата си за наздравица и тя бързо погледна настрани. Но къде да гледа? Вдясно от нея старият съпруг мениджър на една оперна певица атакуваше настървено печеното пиле — крехките кости се трошаха под ножа и вилицата му. Вляво още по-старият издател на един от нюйоркските ежедневници се беше вглъбил в себе си, като набождаше малки парченца и ги дъвчеше с бавни, механични движения. Под червеникавите петна старата му кожа лъщеше като флуоресцираща. По-нататък видя жената на арабски търговец на оръжие, която буквално бе пъхнала носа си във винената чаша — тя пиеше ризлинг така, сякаш той бе поне стогодишен.

Едуина въздъхна и отпи малка глътка от собственото си вино. По-лошо от това не може да стане, помисли си тя. Ала дали не можеше?

И ето че взе да става.

— Няма ли да се чукнеш с мен, Едуина? — измърмори Клас под носа си, с типичните си високомерие и презрителност.

— Защо трябва да се чукна? — Едуина не си направи труда да го погледне.

Острият глас на Соня Мира отекна над масата като вълна.

— Ако има повод да се чукнем с тебе, Клас, трябва да ни го кажеш какъв е!

— Соня е права — намеси се Рива Прайс, журналистка, завеждаща рубриката „Светска хроника“. — Ние не обичаме тайните. Особено аз! Няма ли нещо, което да вкарам във вестника? — Рива гледаше изпитателно към Клас. После внезапно се втренчи в Едуина, острите й пронизващи очи бяха като два лазерни лъча.

Соня Мира остана безмълвна.

Клас изчака, засилвайки напрежението. Нахалните му бледи и коварни очи не изпускаха Едуина, която все още бавно пиеше виното си.

— И? — настоя Рива.

Клас се облегна назад, усмихвайки се с отпуснати устни.

— Обявяването — каза той със задоволство — официално ще стане в понеделник. Все пак с удоволствие мога да ви съобщя, че получих повишение. — Той вдигна по-високо чашата си и усмивката му върху тясното му лице стана по-широка. — Вие виждате пред себе си новият номер две след Антонио де Рискал.

Тежката винена чаша „Бакара“ се изплъзна между пръстите на Едуина и падна върху безценната чиния от майсенски порцелан. Двеста годишната материя се пропука. Ризлинг бликна нагоре като фонтан. Кристалната чаша се счупи на парчета.

От удара яденето й подскочи нагоре и падна обратно.

Смехът и разговорите на трите маси изведнъж секнаха. Погледи се устремиха към нея, но тя явно не ги забелязваше. Бе забравила всичко, освен бомбата, която Клас хвърли в лицето й. Гледаше объркано в смесицата от храна, порцелан, кристални стъкла и вино. Парчетата от чашата се бяха пръснали и блестяха като разкъсана небесна дъга. Тя пое дъх, разстроена от петната ризлинг с формата на амеби, сякаш полазили по снежнобялата колосана дамаска. С ужас погледна уникалната антична чиния, която някога е била на императорска маса. Тя се бе превърнала в две обвиняващи части със зигзагообразни ръбове, разделени като парчета от пъзел.

Но притеснението й преминаваше в отчаяние най-вече поради съобщената така самодоволно новина от Клас. Нейният свят пропадна. Какво значение имаше една императорска чиния? Тя беше жертва на предателство. Почувствала нечие ново присъствие, тя вдигна глава. Несмутимият Банстед се бе появил до нея с колосана бяла кърпа на ръката си.

— Много съжалявам, госпожице Робинсън — промърмори икономът със сърдечна искреност, сякаш вината бе негова. — Не знаех, че са ви дали спукана чаша.

Едуина го погледна втренчено.

— Спукана? Чашата не беше спукана.

— Надявам се, костюмът ви не е пострадал? — Банстед направи знак на един прислужник, който чевръсто започна да събира отпадъците. — Веднага ще ви донесат други прибори — увери я той.

Едуина поклати отрицателно глава.

— Не желая други прибори.

Гласът й почти секна и тя отмести стола си от масата.

— Но, госпожице Робинсън…

— Моля те, Банстед.

Икономът веднага се изпари.

Едуина се обърна към Клас.

Безгрижно отпивайки от виното си, той се помъчи, но не особено успешно да си придаде вид на отегчен. В очите му тя видя триумфален блясък, напомнящ ледена лунна светлина. Леко присвитите краища на устните му издаваха снизходително самодоволство.

Едуина внимателно вдигна кърпата от скута си, сгъна я и я остави на масата. Несигурно се изправи на крака. Коленете й потрепваха и се огъваха. За момент тя се уплаши, че краката й няма да я задържат. С периферното си зрение видя как лъскавите, виолетови стени бавно пулсират. Грандиозният корниз на тавана й се струваше изкривен и подпухнал. Разкошните шнурове от бледорозова коприна покрай прозорците сякаш се бяга сгърчили като змии.

Какво, за бога, ставаше с нея?

— Едуина?

Тя се сепна и вниманието й бе привлечено от металния глас на Анук. С хлътнали бузи и щръкнали скули тя се беше надвесила над нея, а ръката й, скрита под широк ръкав, бе обхванала облегалката на стола. В дланта на Анук имаше дълга златна вилица, приличаща на миниатюрна вила.

Едуина можеше само да я гледа. На трепкащата светлина от свещите острите черти на Анук изглеждаха като изковани от желязо и сякаш пулсираха също като стените. Беше ли това халюцинация, чудеше се тя, или ефектът се дължеше на осветлението… или тежките сапфири опъваха ушите на Анук чак до ъгловатите й рамене?

— Скъпа? — В гласа на Анук пролича загриженост. — Добре ли си?

— Да. — Едуина пое дълбоко дъх и кимна с глава. — Аз… добре съм. Наистина. — Тя чувстваше погледите на всички върху себе си. Бяха жестоки като на гладни вълци, които разкъсваха безпомощно агне. Тя сбърчи чело, потръпна и разтърси глава, за да дойде на себе си. — Не — прошепна тя мрачно. — Не съм добре.

Анук направи опит да се изправи до нея, но тя я отстрани. Въздух, мислеше отчаяно. Имам нужда от въздух. Изглежда, кислородът е изчезнал от тази стая.

Тя се задъхваше и чувстваше как тялото й се сгърчва и отмалява при всяко вдишване.

— Бла… годаря за хубавата вечер — успя да каже тя, като събра остатъка от силите си. Гърлото й беше свито и думите й прозвучаха сподавено сякаш ги бе изрекъл някой друг.

— Едс.

Този глас бе мек и познат, звучеше наистина загрижено.

Р. Л.

Без да обръща внимание на хищните очи на другите, Едуина се съсредоточи върху него. Втренченият му поглед и загрижеността на лицето му дълбоко я трогнаха, чак до болка. Присъствието му като че ли й вдъхна сили. Тя не биваше да му позволи да я вижда в такова състояние — като разпадаща се на хиляди парчета. Не и докато той бе тук.

Събирайки остатъка от бързо чезнещите си сили тя стегна отпуснатото си тяло и с големи усилия се съвзе.

— Аз… съжалявам. — Тя вирна с труд брадичката си, нещо, което само Клас Клаусен можеше да оцени. — Не се чувствам добре. Мисля, че трябва…

Тя почувства жадните за сензация погледи върху себе си и виолетовите стени наоколо като че я затиснаха.

Задушаващата топлина, която я обгръщаше беше като горещ полъх от ада.

Закривайки уста с ръка, Едуина се обърна и излезе от този красив, душен апартамент, без дори да потърси палтото си.

Р. Л. Шаклбъри не дочака бързите й стъпки да откънтят от мраморния хол. Той дори не се извини. Сви на топка салфетката си, хвърли я върху чинията и се затича след Едуина.

Беше я оставил да си отиде преди години. Сега нямаше намерение да повтори тази грешка.

Анук изгаряше от ярост. Неподвижна и привидно безучастна тя гледаше как Едуина и след това Р. Л. си тръгнаха. Нищо не издаваше чувствата й, освен леките мускулни конвулсии под гладката повърхност на безупречното й лице.

Ужасно! Чудовищно! Как смее Едуина да провали хубавата й вечер, така добре планирана в най-малките си подробности от най-същественото до най-дребното и така добре организирана!

Ще убия тази кучка, закле се Анук. Въпреки това тя се усмихна блестящо на всички страни и махна кърпата от скута си.

— Моля да ни извините — каза тя, без да е ясно към кого се обръщаше. — Антонио и аз ще се върнем веднага. — Докато казваше това, тя се изправи на краката си. — Скъпи? — и повдигна вежди към Антонио.

Той веднага стана.

— Няма да се бавим — увери той всички. — Моля ви, не оставяйте храната да изстине.

— Ако обаче — добави Анук като безупречна домакиня, — пропусна нещо от разговорите, ще искам да го чуя веднага щом се върна!

После тя и Антонио бавно излязоха от трапезарията. След като се скриха от погледите на гостите, двамата се затичаха да настигнат Едуина и Р. Л.

22

Те откриха Едуина във вестибюла с асансьорите, където тя нервно се разхождаше напред-назад. Очевидно бе възвърнала енергичната си походка. Р. Л. гледаше с любопитство как двамата се заемат с нея. Той ги остави да действат. Анук и Антонио де Рискал представляваха невероятен тандем.

Първо Анук:

— Скъпа, как си? — попита тя Едуина с любопитство.

После Антонио:

— Всичко наред ли е?

Едуина се спря по средата на крачката си.

— Защо да не е наред? — попита тя рязко. — Искам да кажа, беше чудесно вечерно парти, нали?

— Не зная. — Гримаса се появи на лицето на Анук, но веднага се разсмя. — Ти… като че ли… излезе много ядосана.

Едуина само ги гледаше, изпълнена с недоверие.

Антонио продължи оттам, откъдето жена му бе свършила:

— Едуина, ако нещо те е разстроило, ние бихме искали да знаем какво е то.

Едуина остана с отворена уста. Не можеше да повярва на ушите си. Знаеше ли той? Разбира се, че знаеше!

Анук я умоляваше:

— Скъпа, моля те! Кажи ни какво не е наред.

Антонио:

— Ако е нещо, което ние сме направили…

Внезапно гневът на Едуина се възвърна. Стига толкова! Тя беше уморена и възмутена от това, да бъде пионка в сложните игри на Рискалови.

— Искате да кажете, че наистина не знаете? — възкликна тя невъздържано рязко. — Това е някак трудно, много трудно за вярване…

— Виждам, че трябва да поговорим — каза меко Антонио.

— Да поговорим! — възмути се Едуина, като го стрелна гневно с искрящи очи и поднови нервните си разходки.

Анук се обърна към Р. Л., който се любуваше на взаимодействието им.

— Скъпи — въздъхна Анук, като го хвана под ръка с израз на истинско безпокойство, — няма да отвлечем Едуина. Имаме нужда само от две минути насаме с нея.

— Това зависи от нея — отговори Р. Л. твърдо.

— Едуина — обади се Антонио с молещ глас, — не можем ли да поговорим вътре?

Едуина не отстъпи.

— Аз няма да се върна вътре. — Бе обзета от ярост. — Ако искате да говорим, ще говорим тук.

И тя кръстоса ръце на гърдите си.

— Скъпи? — Анук погледна въпросително към Р. Л. — Ще имаш ли нещо против да почакаш? — Гласът й заглъхна, тя вече плъзгаше ръката си под неговата, с цел да го върне обратно в апартамента.

Р. Л. се поколеба и погледна към Едуина.

— Едс?

— Добре, Р. Л. — каза тя през зъби.

— Сигурна ли си?

Тя потвърди с глава.

— Не забравяй, че съм тук, ако имаш нужда от мене. Не тръгвай преди…

— Не, няма.

Пръстите й се забиваха в лактите, сякаш се приготвяше за борба.

— Добре, скъпи — усмихна се сладко Анук на Р. Л. — Видя ли двете картини на Каналето във фоайето? Те наистина са чудесни. — И тя го поведе с характерното за нея самообладание към апартамента. На влизане във фоайето пак му се усмихна и ловко освободи ръката си от него. Тя посочи малките картини, закачени една над друга, които блестяха, осветени от свещите. — Красиви са, нали? Аз излизам. Няма да се бавим, обещавам. — И тя излезе, като затвори тихо вратата, оставяйки го във фоайето със сводест таван.

— Сега, скъпа, моля те кажи ни какъв е проблемът — каза тя ласкателно, като се върна при съпруга си и Едуина, шумолейки с черната си коприна. Едуина я гледаше враждебно с присвити очи. После се обърна към Антонио.

— Вие двамата наистина знаете как да използвате хората — изрече тя с горчивина.

Антонио повдигна едната си вежда.

— Моля? — попита той с интонация, характерна за неродени в щатите — почти сигурен симптом за стресовото състояние.

— Предполагам, че ще се направите на още по-изненадани и смутени като ви кажа, че всичко е свързано с намеците, които правехте тук и там, че аз съм щяла да стана номер две на Антонио след смъртта на Рубио. — След като Антонио не отговори, тя не можа да сдържи жлъчния си смях, надигнал се в гърлото й. — Добре, трябваше да ти го кажа, Антонио! Ти наистина добре се подигра с мене.

— А! Сега мисля, че разбирам — каза Анук, вземайки инициативата. Тя хвана Едуина за ръката, за да я успокои.

Едуина се отдръпна от нея и продължаваше да гледа Антонио обвиняващо.

— Как смееш? — Гласът й беше странно тих. — Как смееш да ми подхвърляш стръв само за да я издърпаш в последния момент? — После се обърна към Анук. — И ти. Ти ме покани само за да осигуриш забавление за гостите, така ли?

Анук не се стресна много, но нещо вътре в нея се раздвижи. Сякаш някакво чудовищно същество, обитаващо тялото й, се извиваше, за да придобие истинската си форма.

— Скъпа — каза тя спокойно, — няма причина да се чувстваш толкова огорчена. Както знаеш, Клас има много по-голям стаж от тебе и трябва да признаеш, че той е по-старши.

Едуина не се успокои.

— Как можа да обещаеш това на Рубио — практически на смъртното му легло, че аз ще го заместя и веднага след смъртта му да се откажеш отдадената дума? — попита тя Антонио с треперещ глас.

Антонио не отговори и виновно отклони погледа си от нея.

— Рубио? — попита Анук като се правеше на изненадана. — Той ли ти каза това?

— Да. И то недвусмислено, бих могла да прибавя. Той не правеше намеци, просто ми каза, че е говорил за това с Антонио и всичко е било уредено…

— Тогава, това обяснява… недоразумението! — възкликна Анук. Тя изглеждаше покрусена. — Сега разбирам защо си толкова огорчена. О, скъпа, много съжалявам. Виждаш ли, Рубио беше толкова болен, милият, че ние просто не искахме да му противоречим. Ние знаем колко привързани бяхте един към друг и какви големи надежди той възлагаше на тебе. Сигурно няма да ни упрекнеш, че не сме искали да го разстройваме в последните му часове? — Анук направи пауза. — Или ти би предпочела да го огорчиш? — прибави тя тихо.

Нямаше съмнение, Анук имаше отговор за всичко. Добре, да видим какъв отговор ще имаш за следващото, помисли мрачно Едуина.

— Тогава какво ще кажеш за постоянните намеци на Антонио за мене? Бях ли аз тогава, а сега не съм на смъртно легло, та да има нужда да ме третирате по същия начин?

Настъпи кратка, напрегната тишина.

После Анук заговори отново.

— Антонио сериозно обмисляше възможността ти да заемеш този пост. Нали скъпи? — Анук погледна съпруга си, който кимна утвърдително с глава. — И двамата обсъждахме това в подробности…

— И нека аз кажа до какво решение сте стигнали! Решили сте, че Клас Клаусен, чиито продажби са далеч по-слаби от моите и който непрекъснато се дрогира е по-подходящ? Това ли са подробностите, които сте обсъждали? Това ли са решаващите фактори?

Лицето на Анук бе безизразно, но гласът й остър.

— Какво ти си правила или какво Клас е правил не е моя работа, нито на Антонио. Не е наша работа да се ровим в личния ви живот — поне докато това не се отразява върху професионалните ви задължения.

Едуина се засмя.

— И ти мислиш, че вземането на наркотици от Клас не се отразява на работата му?

Анук предпочете да не отговаря на този въпрос.

— О, не ме разбирай погрешно — продължи тя спокойно. — Ние не толерираме употребата на наркотици нито на работното място, нито другаде. Напротив! Но кой може да потвърди със сигурност, че Клас взема наркотици? Ти виждала ли си го да взема?

Изведнъж Едуина осъзна положението си. Тя вдигна победена двете си ръце.

— Невъзможно е да спечеля, нали? — изрече тя с горчивина. — Ти имаш отговор за всичко.

— Е, да! — отвърна Анук със задоволство. — Предполагам, че имам.

— Само че, този път ти си подценила една малка подробност.

— Така ли? Каква подробност?

— Трябва да намериш друга жертва за игричките си. За в бъдеще, това няма да съм аз, Анук.

— И какво точно означава това, ако мога да попитам?

Едуина тръсна глава и прониза с поглед Антонио.

— Подавам си оставката, която влиза в сила в този момент — заяви тя с достойнство.

Гласът на Анук беше мек като шепот, но очите й бяха твърди като диаманти.

— На твое място аз първо много внимателно бих обмислила това. Не бъди глупава, малка горделивка, която има твърде високо мнение за себе си! Мислиш ли, че работни места като твоето растат по дърветата?

Едуина я изгледа втренчено.

— Аз съм горделива? Имам високо мнение за себе си? Знаеш ли, направи си услуга, госпожо де Рискал. Следващият път, когато имаш нужда от жертва, която да подхвърлиш на вълците, нахрани ги с вашия безценен Клаус Клаусен. Няма да съжаляваш, че си го направила.

Казала това, тя се обърна и натисна бутона да повика асансьора.

Анук я хвана за китката.

— Не сме свършили още — изсъска тя през зъби.

Едуина вирна брадичката си.

— О, да! Свършихме — каза тя мрачно.

— Неразумна глупачка! — Анук тропна с токчетата си и яростта превърна лицето й в маска. — Защо мислиш, че си толкова заслужила и специална? — продължи тя ожесточено. — Хората получават повишения и за старшинство, макар да не са се утвърдили докрай в работата си. — Тя направи пауза, като я гледаше с гневни очи. — Но ако наистина напускаш, нека те предупредя. Ти ще се провалиш в този бизнес. Ти го знаеш, нали? Не е нужно да ти напомням, че модната общност е малка. Бързо се научава, когато работниците са… нелоялни.

Предизвикателството отекна в ушите на Едуина.

— Анук — попита тя тихо, — да не би да ме заплашваш?

— Скъпа, аз никога не заплашвам. Аз просто ти обяснявам ситуацията.

— Тогава изслушай ме и то внимателно — каза Едуина със стиснати зъби, като гледаше право в блесналите стари очи. — Винаги съм правила това, което ми харесва и ще продължавам по този начин. С една дума — гледай си работата!

— Сериозно! — Анук се засмя заинтригувана. — Ти ще се откажеш от огромната си заплата, щедрите суми за разноски, големите премии и значителните отстъпки за служители? Да не говорим за социалната ти осигуровка! Скъпа, не ме карай да се смея!

— Не се и опитвам, скъпа! — Едуина отлично имитира отровно сладките усмивки на Анук. — Не бих искала да опъваме прекалено и без това твърде опънатата ти стара кожа!

Анук пусна китката на Едуина като опарена.

— Кучка! — изсъска тя. Трепереше от гняв и вратните й жили се обтегнаха като метални струни. — Свършено е с тебе! — прибави тя със задъхан шепот. — Свършено!

— А сега, ако ме извините, ще си тръгвам — отсече Едуина категорично.

— Да. Мисля, че това би било много мъдро — отвърна Анук с леден глас. — Аз ще кажа на Р. Л., че си тръгваш. Ела, Антонио! Тази млада лейди и ние нямаме какво повече да си кажем.

С високо вдигната глава и ледена физиономия Анук взе под ръка съпруга си и двамата високомерно тръгнаха към блестящия си апартамент.

Трепереща, Едуина зачака асансьора. Тя едва сдържаше сълзите си. Всичко, което беше направила през годините, внезапно пропадна. За минути.

Р. Л. я завари като припаднала кукла — главата й наклонена назад, очите й затворени, с гръб, опрян на стената.

Той имаше желание да я прегърне съчувствено, но не знаеше как тя ще реагира на това. Отказа се.

— Едс! — Гласът му бе нежен.

Тя отвори очи, обърна се към него и направи героично усилие да се усмихне и да изправи раменете си. Но това се оказа трудно. Устните и раменете й се отпуснаха безпомощно. Усмивката й повехна.

— Няма ли да ме поздравиш, че провалих такава хубава вечер?

— Нищо не си провалила — каза той. — Сигурно си имала основателна причина да реагираш по този начин. — Изведнъж гласът му стана гневен. — Какво, по дяволите, се случи там?

Тя преглътна конвулсивно.

— Не мога да говоря за това сега, Р. Л. — каза тя умоляващо. — Ще се… оправя.

Той я погледна безмълвно.

— Върни се обратно, Р. Л. — каза тя уморено. — Достатъчно ти провалих вечерта. Аз… аз ще се оправя.

— Не! — прошепна той с нежна настойчивост. — Ти си разстроена и нищо не си провалила.

Тя бързо извърна глава. Тя, Едуина Дж. Робинсън, войник по рождение, деловата жена, която с гордост се бе втурнала в жестокото ежедневие на този мъжки бизнес и е била винаги независима, която винаги се бе гордяла, че плува срещу течението и за която най-скъпото беше именно непреклонната й независимост, тя повече от всеки друг не желаеше съчувствие и милост, нито помощ. Нито сега, нито никога. От когото и да било. Дори и от Р. Л.

— Едс. Хей…

Той взе лицето й в ръцете си и с подчертана небрежност го обърна към себе си.

Ръцете й инстинктивно хванаха неговите, за да ги отстрани от лицето си.

Независимо от това той продължаваше да държи лицето й.

Пръстите й се вкопчиха в неговите.

— Хей! — каза той. — Това съм аз — Р. Л. Какво се опитваш да направиш. Да ми счупиш пръстите?

Думите му неочаквано я успокоиха. Пръстите й се отпуснаха. След секунди нито един мускул на тялото й не се свиваше, миглите й не трепкаха.

— Така е по-добре — каза той и нежно я целуна по челото.

Докосването на устните му предизвика ново смущение у нея. Противоречиви емоции се бореха за надмощие. Тя искаше да отпъди ръцете му, които все още държаха лицето й, но все още изпитваше отчаяна нужда от тях.

Внезапно непоносимото й напрежение се изля в дълбока, продължителна въздишка. Тя потръпна и като че ли в този миг го виждаше за първи път.

Моменти на слабост понякога се превръщат във време за равносметка.

Колкото повече го гледаше, толкова повече чувствата й се променяха.

От жизнен опит тя делеше мъжете на две различни категории. Едните бяха като расови жребии, а другите — джентълмени. Но Р. Л. не принадлежеше само на една от тези групи — той принадлежеше и на двете. Имаше нещо силно и в същото време нежно у него. Жизнено и все пак спокойно. Чувствено и сексуално, но изпълнено с доброта.

Би било толкова лесно да стане зависима от него, мислеше тя. Съвсем лесно. Само че жизненият ми опит ме учи, че единствената личност, от която мога да завися съм аз самата.

— Не знам за теб — каза той тихо, — но аз съм старомоден мъж, който си тръгва с момичето, с което е дошъл. — Той се усмихна накриво като младо момче — усмивка, която озарява лицето и пронизва със светъл лъч мъглата. — Както и да е, предлагам да не спорим по въпроса.

Сякаш за да потвърди думите му, асансьорът пристигна.

Докато слизаха надолу в ярко осветената клетка на асансьора той болезнено я желаеше. Сърцето му не само се привързваше — то просто бе завладяно от нея. Защото под блестящия грим на Едуина, под екстравагантните букети от коса в стил Ботичели и безупречното й съвършенство, имаше нещо досегаемо, което му беше близко и той мигновено го почувства — то облада сърцето му.

Когато се озоваха на Пето авеню, дотогава изтощена и отпусната, Едуина внезапно се оживи. Притискайки се към Р. Л. под лекия си шал, тя плътно го прегърна с голите си ръце и сложи глава на гърдите му.

— О, Р. Л. — промълви тя тихо, — прегърни ме. Само за малко.

Ръцете й го притискаха с изненадваща сила.

— Да, момичето ми — прошепна той в ухото й, като я галеше по главата. — С тебе съм навсякъде.

Тя вдигна глава и сдържаните в очите й сълзи потекоха по бузите й.

Леденият зимен вятър проникваше през диплите на полата й в смарагдов зелен цвят, повдигайки ги леко, за да открие бледорозовата подплата, толкова крехка, колкото бяха и опънатите й нерви.

— Имам нужда от тебе — шепнеше му тя, забравила студа и тракащите си зъби.

— Първо най-важното. — Той се усмихна, внимателно се отдели от нея и свали сакото си. Обви с него голите й рамене. — Забрави си палтото. Можеш да ме почакаш в антрето. Ще се върна бързо.

— Не! — извика Едуина. — Не ме оставяй. — Тя го хвана за ръката, за да му попречи да тръгне. — Руби може да го вземе утре. — После лицето й посърна и тя тъжно се засмя. — Не, няма да се наложи. Анук вероятно ще го изпрати по някой от любовниците си още сутринта. Може би тази вечер. Ще бъде просто едно лично внимание отстрана на грижливата домакиня.

— Ти имаш нужда от глътка — каза той решително. — Да се отбием у нас. Не е далече.

Тя се съгласи и той махна с ръка на портиера с бели ръкавици, който стоеше на прилично разстояние. Видяха го как се втурва сред потока от лъскави лимузини и спира първото от минаващите таксита.

Р. Л. отведе Едуина до таксито. Тя вече се бе съвзела и не се облягаше на него за подкрепа. Р. Л. й помогна да се качи в колата и пъхна бакшиш в ръката на портиера. После седна до нея и затвори вратата.

— Седемдесет и първа улица между Парк и Лекс — инструктира той шофьора.

23

— Снежна буря — каза тревожно кметът на Ню Йорк. — Усещам, че идва. — Той подсмръкна и натисна едната си ноздра с пръст. — Още два часа и ще започне. Службата по чистотата е в пълна готовност, но само шестдесет и пет процента от снегорините са изправни. Какво да се прави!

Той безпомощно остави документите настрана.

Той и полицейският началник седяха в противоположните ъгли на задната седалка в синята градска кола на кмета, която плавно се движеше по магистралния път „Франклин Делано Рузвелт“ към „Грейси Маншън“. Подвижната, с дълго рамо лампа за четене зад кмета хвърляше мека светлина над скута му, а по съседната лента за движение блестяха все по-силно фаровете на автомобилите. Обратно на интензивния поток от коли, небостъргачите на Манхатън бавно се движеха назад като фон на кадър от филм.

Детектив Косина седеше до шофьора и обърнат назад, гледате над главите на двамата мъже. През задното скъпо той видя светлините, които ту се издигаха, ту падаха надолу, на собствената му необозначена полицейска кола, която го следваше, шофирана от Кармен Толедо.

Забравил проблема за снегорините, кметът погледна съсредоточено към Фред Косина.

— Неприятна работа е това убийство — каза той загрижено. Той имаше ореол от рядка, непокорна коса и държеше главата си напрегнато изправена. — Защо от толкова много места това трябваше да се случи точно в горния източен квартал? Много влиятелни хора ще реагират рязко, ако случаят не бъде бързо решен. — Той въздъхна тежко и сложи длан на полуплешивата си глава. — Чудя се защо се захванах с тази неблагодарна работа.

— Вестниците „Нюз“ и „Поуст“ ще имат тежък ден — изръмжа полицейският началник с незапалена пура между зъбите си. Лицето му ту се осветяваше, ту потъваше в мрак от светлините на минаващите автомобили. Той беше едър като бик и с лице на булдог, а тъмносиният му костюм очевидно е бил ушит, когато е бил поне десет кила по-лек. — Моите информатори от двата вестника ми се обадиха, за да ми съобщят утрешните основни заглавия. Искате ли да ги чувате?

— Спести ми кошмарите, Джек — отвърна горчиво кметът, преди да се обърне и да погледне към тъмната река. — Скоро ще ги науча.

— Искам този случай да бъде приключен бързо — каза полицейският началник на Косина. Той извади пурата от устата си и с жестове подчертаваше всяка своя сричка. — Да се за-бра-ви!

— Работим върху него — каза Косина.

— Тогава работете по-бързо, по дяволите! Искам случаят да бъде приключен. Колкото е възможно по-скоро.

Полицейският началник се облегна назад, постави отново пурата в устата си и я завъртя между зъбите.

Косина погледна към него.

— Не мисля, че ще бъде толкова лесно, сър — обади се той тихо.

— Кой някога е казвал, че в този град има лесни неща? — изръмжа началникът. — Това е Ню Йорк.

— Да, сър. Но тук не става дума за обикновено убийство. Не искам да бъда лош пророк, но може би се касае за психопат, разхождащ се на свобода. Трябва да сме готови и за най-лошото.

— Имаш ли доказателства? — поиска да научи полицейският началник.

— Не още, сър. Но по всичко изглежда, че Виена Фароу може да не остане последната скалпирана жертва.

— Бог да ни е на помощ! — извика кметът. Мислиш, че имаме работа с рецидивист?

Косина го погледна право в очите.

— Може би…, а може би не, господин кмете. Всичко, което можем да направим в този момент е да се надяваме да не е така.

— Сериен убиец. — Кметът облещи очи и се облегна назад, отчаян. — Само това ни липсваше. Горният източен квартал ще се напълни с оръжие и всяка жена в този град ще се страхува да излезе навън.

— Косина — изръмжа полицейският началник, — ако ти си прав, ние трябва да намерим този негодник изключително бързо. Преди да е убил някой друг. Ти знаеш какво да правиш. Организирай специална служба, наеми, когото искаш, от който и да е участък. Ако узнаеш нещо от командосите, кажи им да се обадят. Просто изчисти този случай. Никой няма да се меси в това разследване.

— И за бога — прибави кметът, — каквото и да правиш, не говори много за опасенията ти убиецът да се окаже психопат. Ако медиите научат това, ще настъпи паника по улиците.

24

Едуина едва съзнаваше, че таксито спря пред сградата на Р. Л. Мислите й бяха другаде — ту свързани с кошмарната вечер, ту с нейния офис… или по-скоро, поправи се тя, с това, което беше нейният офис. Преди по-малко от двадесет минути, докато Р. Л. чакаше в таксито на Седмо авеню 550, тя използва електронния процесор, бързо напечата заявлението си за оставка, премина по полутъмните празни коридори, водещи към офиса на Антонио и остави листа в средата на масивното стъкло, покриващо бюрото, като го притисна с една от скъпите награди „Коти“.

Тя сметна, че като си подаде оставката и напусне тълпата от партито, ще облекчи болката си, но сега като че ли се чувстваше още по-зле. Беше по-напрегната. Вътре в нея се бунтуваше готова всеки момент да избухне смесица от гняв, нараненост, агресия, отвращение, бунт и унижение.

Не можеше ли Антонио да ме извика и да ми каже това насаме? — мислеше си тя с възмущение. О, не! Трябваше да го науча от Клас и то пред всички! Тя се остави Р. Л. да й помогне да слезе от таксито и да я поведе по стълбите на къщата. Едва осъзнаваше къде се намира. Докато влизаше с него в апартамента, тя гледаше наоколо, без в действителност да вижда нещо. Защо съм тук? — чудеше се тя. Всичко, което бих искала е да се уединя на безопасно място, където да мога сама да ближа раните си.

— Ще приготвя нещо за пиене — усмихна се Р. Л. — мисля, че и двамата имаме нужда от питие.

Тя стоеше със скръстени ръце, докато той премина тихо по килима и отиде до маса с гарафи и чаши. Чу се шум от изливане на течност и звън на кристал, после той се върна при нея и й подаде чаша „Бакара“. Тя я пое и загледа кехлибарената течност, като че ли чудейки се какво да прави с нея.

Той изпи своето питие наведнъж и погледна към нея.

Тя все още стоеше там, потънала в болката си.

— Изпий го — нареди й той тихо, като остави чашата си.

Тя вдигна с две ръце своята и послушно изпи питието. Макар че брендито беше силно, тя сякаш не го почувства — дори не направи гримаса. Усещаше само как парещата течност се стича надолу през гърлото й и я стопля отвътре.

Тя погледна Р. Л. с благодарност. Изглежда, той винаги правеше точно това, което бе необходимо.

Той пое празната чаша от ръката й и я остави на масата.

— Почувства ли се по-добре?

— Малко по-добре — кимна тя с глава.

Очите му пронизваха нейните. Те бяха толкова големи, зелени и красиви, мислеше тя, толкова богати и топли. Толкова проницателни, че сякаш я изгаряха, прониквайки в нея.

Тя продължаваше като хипнотизирана да го гледа в очите. Затаи дъх.

— Сега трябва да забравиш какво се е случило на тази вечеря — каза той. — То свърши и е далеч оттук, вън от тези стени. Тук единственото нещо, което съществува сме ние и настоящето. Ти и аз — ние сме истинската реалност.

Въздухът сякаш се изпълни с напрежение. Едва сега тя почувства вълнуващата смес от приятния аромат на неговия одеколон, меката светлина, която хвърляше бледи сенки по лицето му и спокойната тишина, сред която единствено те двамата съществуваха.

Едуина беше смутена.

Тя усещаше, че гневът й отслабва, вътрешната й болка се разсейваше и се превръщаше в нещо въображаемо и далечно. Той беше прав. Това бе истинската реалност.

Както става с мене?

Тя се изчерви, приближи се до него и наклони главата си назад, за да го вижда по-добре, неспособна да прекъсне хипнотичното въздействие, което имаха неговите очи върху нейните. Тя осъзнаваше единствено високия му ръст, широките му рамене, приятния блясък на кожата му. Дали така й се струваше, или той наистина ставаше по-красив, докато тя го изучаваше?

Той вдигна ръка и докосна нежно бузата й. Пръстите му галеха кожата й и все така нежно се придвижиха по скулите й. Самото му докосване като че ли породи електрически ток у нея.

Двамата продължиха да се взират един в друг.

Тя почувства как краката й отмаляват. Ласкавото му докосване на лицето й оставяше по него следи от живи искри. Чудно бе, че само допирът на пръстите му можеше да предизвика такава реакция!

Той внимателно я наблюдаваше.

— Толкова си хубава — прошепна Р. Л. и тя по-скоро усети, отколкото чу топлия дъх на думите му. Пръстите му лениво се заплъзгаха по устните й. — Знаеш ли колко често съм мечтал за това? За мене и тебе?

Очите й широко се отвориха.

После той бавно наведе главата си и устните му докоснаха нейните.

Той й подейства като електрически шок. Цялото й тяло затрепери.

Тя затвори клепачи и целувките му станаха по-енергични. Почувствала мощните му ръце, тя разтвори устни. Едната му длан бе на оголената среда на гърба й, а другата върху облечените й хълбоци. Той я притисна към себе си — гърди срещу гърди, бедра срещу бедра.

После устните му напуснаха нейните и тя отвори очи. Той още я гледаше, усмихвайки се; тя също се усмихна.

Пръстите му леко напредваха надолу по голия й гръб, после достигнаха и изследваха долната част на гърба и хълбоците й под коприната на вечерния й костюм.

— Едс — прошепна той.

Очарователните й очи го погледнаха въпросително.

— Къде беше през всичките тези години? Как съм живял без тебе?

— Не ти, аз…

— Шшшт! — прекъсна я той и постави показалец на устните й. — Не казвай нищо.

Той пак се наведе над лицето й, хвана с две ръце хълбоците й и я притисна още по-силно към себе си. Този път целувките му бяха невъздържани и продължителни; тя го целуваше по същия начин, вкусвайки топлите му устни, твърдите му бели зъби и мекия му език. Тя усещаше как гърдите й прилепват плътно към неговите; усещаше ясните контури на пробудения му пенис, твърд и готов, задържан от панталона му, притискащ се до венериния й хълм. В отговор, тя силно стисна ръцете му, забивайки пръсти в мускулите му.

Главата й бе като замаяна. Целувките му я парализираха и като че ли това нямаше никога да свърши. В същото време нежните му, търсещи пръсти я събличаха. Той бавно свали розовия й колан; опипвайки гърба й, отвори ципа на горната част на костюма й от шартрьоз, която се свлече като пашкул. После изхлузи елегантната й пола надолу с копринено шумолене по пътя до глезените й.

О, този внезапен допир на хладен въздух до голотата й! Това деликатно измъчване от пресиленото въздържане! Растящо напрежение от възбудена страст…, която се надига и я изпълва цялата. Тази предварителна игра беше просто непоносима!

Тя се задъхваше от докосването му, а пръстите и бавно се придвижиха по безупречната му гола плът. Докато целувката продължаваше, те дишаха един от друг, вкусваха от взаимното си непреодолимо желание и се оставаха на нуждата си един от друг.

— О, господи! — въздъхна тя, когато той най-после бавно се отдръпна от нея и започна да се съблича… — Не! — Гласът й беше дрезгав и твърд. — Остави на мене!

Той стоеше напълно неподвижен, докато ръцете й внимателно се заеха с яката му, леки като перца. Тя развърза вратовръзката и разкопча ризата му от горе до долу. Като се стараеше да бъде така възбуждаща, както беше той, тя постави дланите си под ризата му върху окосмените му гърди, масажирайки зърната му с пръстите си, преди те да се плъзнат надолу по слабините му.

Сега беше негов ред да тръпне и трепери; тя го чуваше да се задъхва, когато разкопча колана му. И не преставаше да го гледа в очите, тези топли зелени очи, като го хипнотизираше така, както той я хипнотизираше преди малко.

Тя се изненада от едно откритие: аз съм влажна! Като го гледам да понася тази сладка агония, не издържам!

Следващата целувка предприе тя. Посягайки с ръка, тя наведе главата му към своята, докато с другата разкопча панталона му.

Тялото му потръпна, когато горещите й пръсти погалиха пениса му. Напращял и готов, той опъваше слипа му, пулсиращ със свой собствен живот.

Едуина сдържаше желанието си да го освободи. Бавно, казваше тя на себе си, бавно… Как се изправи пенисът му! Да, стегнат в слипа, той бе още по-привлекателен! Господи, това можеше да продължи до безкрайност!

Тя го галеше леко през тънкия плат, стискаше го нежно, после плъзна пръстите си по бедрата му. Очите му се затвориха; тя чуваше как той се задъхва и дишането му се ускоряваше.

Тя остави панталона му да падне.

Дойде мигът, когато и двамата не можеха повече да сдържат порива си.

С плавно движение той отстрани панталона си, повдигна я и я взе в ръцете си. Тя обви със своите врата му и той я понесе по мокета на стълбите към спалнята. Тя се притисна до него, опряла бузата си до топлите му гърди, и се заслуша в ускорения пулс на сърцето му. Струваше й се, че лети като насън, че парапетът падаше под нея, докато тя се изкачваше нагоре с него. Колко са тихи тези стаи. Какво кротко убежище беше това! Той отвори с крак вратата.

Каква голяма стая — осветена загадъчно, полутъмна.

Все така нежно той я постави на гръб върху мекото легло на покривката от златиста коприна. Тя лежеше и го гледаше, как той ляга до нея. После устните му я покриха с нежни целувки. Челото. Устните. Ушите. Шията. Гърдите. Всяко негово докосване беше деликатно, прочувствено, измъчващо, преднамерено.

Той проникна в нея, без да бърза, навлизайки дълбоко, бавно и нежно. Озовал се в нея, тя не можеше повече да се сдържа. Като заби пръстите си в гърба му, тя бързо кръстоса крака върху хълбоците му и го привлече още по-надълбоко.

Движенията му бяха бавни и ритмични. Всяко дълбоко проникване бе за нея прекрасна мелодия, пътуване към опиянението. Правенето на любов беше ново утвърждаване. Възкресение. Като че ли нещо у нея умираше, а друго отново се раждаше.

Сълзи изпълниха очите й и тя застена тихо. Гладката й млечна кожа, опъната около формите й, излъчваща влажен блясък и неговата мощна, мъжка мускулатура се сляха в едно.

— О, да! — промълви тя. — О, продължавай! Р. Л., продължавай! Продължавай!

При този вопъл движенията му станаха по-невъздържано и по-енергични и буйни.

Лицето й болезнено съсредоточено, сякаш от непоносима болка, но дълбоко в очите й блестяха възторжени пламъци.

В този миг започна оргазмът й. Той я обземаше като неуморни вълни върху сърф, връхлитащи и отдръпващи се, връхлитащи и отдръпващи се…

Това беше смърт. Това беше живот. Това беше краят на едно и началото на друго. Настоящето и бъдещето, звездите и луната, слети ведно.

Искаше й се то да продължи вечно. Вечно…

Тя усети напрежението му. Гърбът му се изви като дъга и той дълбоко и болезнено изпъшка, обхванат от разтърсващи спазми. Тя го притисна силно към себе си в момента, в който той престана да се движи; съединени заедно, сякаш борейки се за живота си, двамата едновременно извикаха в екстаз и излязоха от пространството, от реалността и времето.

След това, в продължение на дълги минути, те лежаха заедно, отпуснати и все още съединени; дишането им беше равномерно и дълбоко.

Тя разтърси учудена глава, когато излезе от това състояние. Той я държеше в ръцете си и тя трябваше да се извие, за да го види. Очите й блестяха в полумрака.

— Струва ми се, че току-що съм се върнала от друга планета! Винаги ли бяхме толкова добри?

Той се подпря на лакът и отмести настрани великолепната й коса.

— Не си ли спомняш — попита той тихо.

— Това беше отдавна, Р. Л.! — Тя стисна устни, като че ли да задържи сълзите си. После бързо погледна настрана и прошепна: Много, много отдавна!

— Само четиринадесет години.

— Не. — Тя поклати глава. — Исках да кажа друго нещо. — Гледаше го в очите. — Не съм спала с мъж… много години.

Той я погледна втренчено.

Тя протегна ръце към лицето му и галейки го нежно с пръсти, развълнувана, прошепна тържествено:

— Благодаря ти.

В отговор той отново легна върху нея и притисна лицето си във врата й.

— Но — прошепна той нежно, поглеждайки я, докато устните му галеха гърлото й — нощта е още млада, млади сме и ние. Едва започнахме.

Сякаш за да подчертае думите му, тя усети вътре в нея той отново да получава ерекция.

Ако любовта не може да заличи душевната рана, размишляваше тя, не зная кое би могло да го стори.

25

Шарон Мъдфорд Косина носеше сини джинси, една от карираните ризи от каша на Фред и топлинки. Краката й бяха боси. Косата й беше дълга и кестенява, прикрепена с фиби от черупка на костенурка. Тя не обичаше бижута, но носеше златна гривна „Картие“, която Фред й подари за последния й рожден ден; беше се излегнала на дивана в дневната, свила краката под себе си.

При всяка друга жена тази поза би била съблазнителна, но Шарон Мъдфорд Косина не беше обикновена жена. В сравнение с други жени тя беше, както съпругът й често мислеше, това, което Пол Бъниън беше за секачите на дървета — висока, по-висока от Валкирия — извисяваше се две глави над най-високата жена, в която и да е стая. Тялото й беше ъгловато, с остри форми; изпъкнали скули, плоски гърди, задник, за който не си заслужаваше да се говори и масивни, груби като дървета крака.

Освен че беше госпожа Фред Косина, жена на полицай, тя също беше Шарон Мъдфорд, доктор по медицина, уважаван психиатър, който практикуваше професията си с моминското си име.

Големият грубоват детектив с издут нос и високата му като върлина жена бяха нещо като сексуални образци, макар че имаше и нещо магическо в отношенията помежду им. След всичките тези години разнообразието в секса, на което те се радваха, би накарало повечето от тийнейджърите да се изчервят.

— Хммм, да се върнем на въпроса — каза Шарон спокойно, но с напрежение в гласа. Тихо звучеше една от песните на Били Холидей. Стаята беше слабо осветена единствено от трептящите свещи в малки, стъклени свещници. — Убиецът, който и да е той, не е зъл, Фред. Ти трябва да изхвърлиш тази дума от речника си. Разбираш ли, понятията добър и лош наистина нямат нищо общо с това.

Той поклати глава.

— Вие, психиатрите, винаги ме озадачавате. Той е чудовище. Не може да не е. Кой друг би извършил подобно нещо?

Тя прокара пръст по ръба на бирената кутия и с удоволствие отпи от нея, като го погледна съсредоточено.

— Психиатрите не правят оценки — ти го знаеш. Различаването на доброто от лошото се прави от църквата и от индивидуални личности.

Въпреки различията им, той я гледаше с любов. Позицията й като психиатър го дразнеше, но нямаше друг, с когото той би предпочел да говори. Може би околните я възприемаха като жена с плоски гърди и гигантски ръст — близо метър и деветдесет — с груби крака и тяло на баскетболистка, но любовта е сляпа. За него тя беше най-хубавата и желана жена в света.

— Значи ти не мислиш, че той с чудовище?

Шарон се намръщи над бирата си.

— Професионално? Не. — Тя завъртя глава. — Той не е чудовище и не е зъл. Той не е и „лош“, не, според който и да е учебник.

Фред направи пауза, като задържа бирата си на половината разстояние до устата му.

— Тогава какъв е той?

— Болен — отвърна тя просто.

— Отговаряш като истински психиатър — съгласи се той неохотно, — макар че не мога да се съглася с тебе.

Тя бледо се усмихна.

— Не съм го и очаквала. Ти си полицай. Ти гледаш на нещата под друг ъгъл.

— Можеш да кажеш „отново“. — Той изпи остатъка от бирата си, смачка кутията и се намръщи на песента на Били Холидей. После я погледна изпитателно. — Добре. Ти ми каза гледната точка на д-р Шарон Мъдфорд. Сега какво е личното ти мнение? Какво мисли за това Шарон Косина?

Тя го погледна, замислена.

— Личното ми мнение — въздъхна тя. — Да, бих се съгласила с тебе. Мисля, че е чудовище, че е зъл и трябва да бъде изпратен в затвора завинаги. Не мога другояче. — Тя леко се усмихна. — Аз съм просто човек — добави тя почти извинително.

— Благодари на бога за това.

Тя взе от ръката му смачканата бирена кутия и отиде да донесе други две от кухнята. Когато се върна, отвори кутиите и дискусията продължи за други жестоки убийци.

Тя отново поклати глава.

— Ти грешиш, Фред. Вземи така нареченият син на Сам, убиецът от Калифорния — те не са зли по презумпция. Те са различни от тебе и от мене, и от повечето хора. Но нещо ужасно — някаква вътрешна болка ги подтиква да вършат тези смразяващи неща. Ако се задълбочиш в миналото им, ще откриеш, че някога те са били тероризирани, Фред. Някога в младежките им години те са били… психично разстроени.

— И този със скалповете. Какво мисли д-р Мъдфорд за него?

Тя отново въздъхна.

— Психиатрите от полицията работят ли по този случай?

— Да. Но аз повече ценя твоето мнение.

— Много е любезно от твоя страна, но е глупаво. Ти нямаш никого, който да ми опонира. Психиатрите и психолозите не са всезнаещи. Ти не можеш да сравниш резултатите от работата на едните с тези на другите. Защо не допуснеш, че аз мога да се окажа слаб психиатър. Понякога дори се чудя какво да правя.

— Добре? Този със скалповете…

— От това, което ми каза — започна тя бавно, внимателно подбирайки думите си, — склонна съм да мисля, че върху него е било упражнено огромно насилие през годините, когато се формира характерът.

— От жена?

— Може би, но не непременно. Помни, че все още не знаем нищо конкретно за него. Всичко, което можем да правим е да предполагаме това или онова, а ти като полицай, по-добре от всеки друг знаеш колко опасни могат да бъдат предположенията.

— Така е. — Той се изсмя тъжно. — Но все пак това е по-добре от нищо.

— Не бъди толкова сигурен.

Той наблюдаваше как тя вдигна бирата до устните си, пи от нея и избърса устата си с ръкав. Нямаше нищо женствено, нито нещо, което да показва, че е психиатър, в начина, по който пиеше бирата напрано от кутията. Тя гълташе жадно, сякаш бе негов колега: уверени движения, без намек за кокетна деликатност. Тъкмо това му харесваше у нея — подчертаната самоувереност, непревзетият начин да изглежда такава, каквато е.

— Мислиш ли, че е възможно — попита той, — този тип да е извършил убийството и да е взел скалпа на жертвата си просто за удоволствие?

— За удоволствие? — Тя се наведе напред и рязко постави бирената кутия между стъклените свещници. — За удоволствие? — повтори тя, като че ли не вярваше, че той я беше чул. — Искаш да кажеш, за забавление? Абсурд! Може нещата и да изглеждат така, но това може да се окаже заблуждение. Не се съмнявай — този мъж е бил тероризиран, Фред. Той е бил подтикнат към насилнически изстъпления по същия начин, по който някои хора са били подтиквани към успех.

— Така ли? — Устните му се свиха в измъчена усмивка. — Но има съществена разлика между него и такива хора.

— Има и няма.

— Ще се съгласиш ли, че поне става дума за психопат?

— Хммм.

Този звук беше подчертано безпристрастен, като лекото бръмчене на пчела. Веждите й се свиха и изразяваха съсредоточеност, която подсилваше впечатлението от състоянието й на внимателен размисъл.

Съдия от Върховния съд, помисли Фред. Липсваше й само тогата и чукчето.

— Би могъл да го наричаш така — потвърди накрая тя. — Разбира се, вероятно повечето от професионалистите биха го нарекли социопат.

— Хм. — Сега той се намръщи и веждите му се сключиха. — Аз продължавам да смесвам психопати и социопати.

— Дефиницията за психопат в литературата е „човек, чието поведение е очевидно антисоциално и криминално“.

— А социопат?

— Това е човек, чието поведение е не само антисоциално, но — което е много по-важно — той няма чувство за морална отговорност и социална съвест.

— Така че той няма задръжки.

— Никакви — промърмори тя.

— На мене ми изглежда психопат.

— На повърхността на нещата, да. Но виждаш ли, ако му липсва всякакво чувство за морална отговорност, ако той няма съзнание да отговаря за…

— Тогава това, което е направил, не е нито погрешно, нито лошо — завърши той мисълта й вместо нея. — Поне за него това е така.

— Точно така. — Тя тържествено вирна глава.

— Исусе Христе! — прошепна той. — Даваш ли си сметка какво всъщност казваш?

— Да, много добре си давам сметка. Ако е социопат, тогава той е много опасен. И ако почувства нужда, убива и скалпира отново. Нищо няма да го спре. Нищо… и… никой.

— Изверг!

— Изверг, вярно. Не забравяй, че за напълно невменяем човек да убива не е по-лошо отколкото да изстиска пъпка или да си измие зъбите. За него няма правилни или грешни неща.

Той се облегна тежко назад, потривайки чело с грубите си пръсти.

— Какво предлагаш да направим, за да го открием?

— Чрез единствено възможните средства — каза тя. — Рутинна детективска работа. Само не очаквай той да престане да върши това, освен ако не пожелае да си поиграе с теб, или пък се уплаши да бъде хванат. Възможно е той да е много по-умен, отколкото предполагаш. Социопатите могат да бъдат блестящи. Даже ако го срещаш всеки ден, ти вероятно не би предположил, че е такъв. Външно той може да изглежда по-нормален от всеки от нас. Кой знае? Той може да е всякакъв. Обикновен готвач. Полицейски началник. Артист с награди от Академията. Дори президент на богата корпорация.

Той пое дълбоко дъх, изду бузите си и шумно въздъхна.

— Така. Искаш да ми кажеш да не очаквам да намеря убиец със зверски очи и с рошава, дълга коса.

— Не. Съвсем не е задължително.

— Отлично. Но — скалпирането. Това искам да си обясня. Защо го е направил? Защо просто не я е убил?

Тя вдигна високо ръце и ги остави свободно да паднат в скута й.

— Пак се връщаме в началото — да правиш случайни предположения.

Тя го изгледа строго.

Той мълчеше и чакаше.

— Добре — въздъхна тя и отпи бира, обмисляйки отговора си. — Да предположим, че той мрази жените и има непреодолима нужда да ги наказва. Това е логично предположение.

— Тогава скалпът е трофей от жертвата?

— Искаш да кажеш — нещо, което да му напомня за победата му над жените?

Той кимна утвърдително.

— Може би — съгласи се тя. Но може да се окаже и нещо по-сериозно. Възможно е — не твърдя, че е сигурно, но е вероятно — да има някакво перверзно, изкривено желание да стане жена.

— Какво? Тук съвсем ме обърка.

— Фред, не ти ли е минало през ума, че е възможно — подчертавам думата „възможно“ — да е искал да стане като жертвата си?

26

Те правиха любов още два пъти — общо три пъти — и сякаш всеки път по-добре от предишния. С инстинктивната си чувствителност, Р. Л. се остави да бъде воден от желанията на Едуина, като беше ту нежен, ту невъздържан, отпускаше се и се възбуждаше според това, което очакваше, че иска Едуина. А тя, каквато и силна нужда от обич да изпитваше, се разкъсваше от противоположни чувства. Ту се прилепваше към него като мида, ту се отдръпваше настрана.

Не хлътвай по-дълбоко! — предупреждаваше я скептичната й половина. Помни, че някога преди години ти напусна Р. Л. и се омъжи за Дънкан. После се разведе с Дънкан. След това си имала няколко приключения, преди да решиш, че да нямаш такива може да бъде толкова добро или дори по-добре, отколкото да имаш нещо, което не си струва. В края на краищата, що се отнася до мъжете, опитът ти е много голям. Тя се засмя безшумно. Не много голям? Това е меко казано, ако някога въобще беше казвано! Фактът, че Р. Л. се завърна в живота ти, не означава, че трябва да се откажеш от всякаква предпазливост и просто да се хвърлиш там, откъдето вече си избягала. Животът върви по свой път. Един от нас, или и двамата, може да се почувства засегнат. Не забравяй, че сега си по-възрастна и следва да си по-мъдра. Оргазмите сами по себе си не осигуряват стабилни отношения.

Да, но те са безкрайно по-добри от нищо, каза си тя.

— Толкова си мълчалива — чу тя мекия глас на Р. Л. и почувства с кожата си топлия му дъх. Той постави устните си върху рамото й и нежно я целуна. — Наред ли е всичко?

Едуина се обърна на възглавницата си, усмихна се и кимна с глава.

— Просто се бях замислила, това е всичко.

— За оставката ти?

Тя го гледаше в очите.

— Да. И за много други неща.

— Какви неща?

— За тебе. За мене. — Тя се понамръщи. — За нас. — Това прозвуча като въздишка.

По лицето му премина тревожна сянка.

Те лежаха, опънати върху меката индийска покривка на голямото му легло с гладки кестенови табли и възглавници с копринени калъфки. Спалнята беше топла и уютна след напрежението на богатата вечеря при Анук. След унизяващото пищно високомерие на Рискалови бе приятно човек да лежи в нормално голяма стая, със земни стени и обикновен килим. Шумовете от партито в главата й се бяха стаили. Клаус Клаусен беше някакво далечно същество, чудовище от друг свят.

Тук, при Р. Л., накъдето и да погледнеше, очите й срещаха спокойствие.

Нямаше ги интригите, ровенето в личното минало, както у Анук. Тук всичко беше земно. Мебелите бяха солидни и приветливи; картините бяха просто това, което изразяваха. Красиви месингови лампи хвърляха мека, жълта светлина наоколо върху спокойни пейзажи. Тя огледа внимателно картината насреща й. Леки вълни плискаха брега на спокойно, малко езеро. Слаб бриз разклащаше листата на дърветата. Облени от слънцето заоблени камъни, под чисто, почти безоблачно небе. Проста, достоверна картина от земен рай.

Не, нищо не беше достоверно. Или не съвсем. Кой знаеше какви страшни създания се криеха зад тези камъни, какви тъмни, бездънни дълбини зееха в това спокойно езеро? Спокойствието и хармонията бяха илюзия — както в картините, така и в живота. Р. Л. започна да масажира нежно раменете й и тя се отпусна. Приятелски ръце. Усмихващи се очи. Беше толкова хубаво и лесно просто да се отдаде на това усещане…

Тя внезапно се стресна. Не отивай толкова далеч! — предупреди се тя отново. Не бързай. Бъди въздържана.

— Ти изведнъж се напрегна — каза той, почувствал това с пръстите си. — Мускулите ти са стегнати.

Тя не отговори.

От неговата страна на леглото имаше бутилка бренди. Той наля в чашите и й подаде едната. Те пиеха и слушаха приятна музика. Просто лежаха и се наслаждаваха.

Забравяйки мислите си, тя се протегна доволно и се притисна плътно до него като лъжица в лъжица.

— Още ли размишляваш? — попита той нежно.

Тя кимна.

— Съжаляваш за оставката? Можем да се върнем и да я вземем от бюрото на Антонио.

Тя поклати глава.

— Не, след като Клас ще ми бъде началник. В никакъв случай.

— Имаш ли представа какво ще правиш по-нататък?

Тя се обърна и го погледна — той лежеше на една страна, опрян на лакътя си.

— Не. — Тя дълбоко въздъхна. — Предполагам, че ще трябва да си намеря друга работа. Не мога да си позволя лукса да остана безработна.

— Имаш ли нужда от пари?

Тя отново поклати глава.

— Все пак трябва да си намеря работа.

— Какво се случи с възторжената моделиерка, която срещнах преди петнадесет години?

Тя леко се засмя.

— Тя беше инжектирана с голяма доза действителност и осъзна възможностите си.

— Това не е оправдание и ти го знаеш. Дори тогава ти беше много добра. Ти отговаряше на всички изисквания.

— Чудя се понякога. Ти наистина силно го желаеше. Аз очевидно не го желаех достатъчно силно. Отказах се от това заради съпруг и майчинство.

— А сега?

— Сега е твърде късно. — Тя се обърна настрана.

— За нищо не е късно, Едс. За нищо не е достатъчно късно.

Тя не отговори.

Той се усмихна.

— Можеш да го направиш сега. Вече си по-възрастна. По-мъдра. Познаваш играта отвътре с подробности.

— Това е едно от нещата, които ме плашат. Преди петнадесет години илюзиите ми бяха непокътнати. А сега? — Тя въздъхна дълбоко с горчивина. — Сега зная колко опасен е този бизнес.

— Това, което искаш да кажеш е, че сега ти имаш опит. Това има значение.

— Да. Но имам ли талант?

— Защо да нямаш? — Той изглеждаше изненадан. — Ти го имаше тогава. Талантът не те е напуснал. Машините могат да ръждясат, разбира се. Но талантът? — Той размаха глава. — Ако си се родила с него, ще го имаш винаги. Само трябва да го използваш.

Тя се усмихна.

— Според теб всичко е много просто. Но не е така. Даже ако исках да започна да проектирам модни дрехи с моя марка, за това са необходими много пари. А аз ги нямам.

Той я гледаше в очите.

— Аз ги имам. И благодарение на „Шаклбъри-Принс“ имам и продажби на дребно.

Тя пое дълбоко въздух, задържа го в дробовете си и после бавно го издиша.

Той чакаше отговора й.

— Не си прави подобни шеги, Р. Л. — каза тя колебливо, след като отново възвърна гласа си. — Те не са забавни.

— Не се шегувах. — Ирландските му зелени очи сега изглеждаха по-тъмни, почти черни. — Никога не се шегувам, когато става дума за бизнес.

Няколко пъти в живота си тя беше напълно объркана и този бе един от тях. Разкъсваше се между силното си желание да бъде независима и съблазнителната възможност.

— Благодаря, ти Р. Л., но не. — Тя почти яростно, клатеше глава. — Това е съблазнително. Дяволски съблазнително. — Тихо се засмя. — Знаеш ли, преди четиринадесет години веднага бих приела предложението ти.

— Тогава приеми го и сега. Преди четиринадесет години аз не можех да ти помогна. Сега мога.

— Не. Абсурд, по никой начин, не. И това е окончателно.

— Защо? — попита той тихо. Очите му проникваха в нейните. — Защото се съмняваш в собствените си способности? Или защото мислиш, че ще се обвържеш с мен? — Той я гледаше нежно и отмести кичур къдрава коса от лицето й. — Не е така. Аз не се опитвам да те купя.

Тя се обърна настрана, за да избегне пронизващия му поглед и видя часовника на нощната масичка. Наближаваше три часа.

— Боже мой! — Бързо се изправи. — Толкова ли е късно вече! — И тя стана от леглото.

Той гледаше фините й дрехи, които беше донесъл от дневната долу, когато слезе за питието.

— Бих искал да останеш тук до сутринта — каза той.

Тя седна да обуе чорапите си с извезани рози.

— Колкото и да ми се иска, не мога, Р. Л. — погледна към него. — Каква майка на дванайсетгодишно момиче ще бъда, ако ме няма цяла нощ?

— Тогава ще те изпратя.

— Наистина не е необходимо. Ще взема такси.

Все пак той стана от леглото и започна да се облича.

— Както ти казах по-рано, аз съм старомоден мъж — припомни й той, като нахлузваше панталона си. — Ако взема едно момиче от дома му, изпращам го после до вратата. Освен това, трябва да прибера Лес.

— Не е нужно да правиш това. Той може да остане вкъщи и аз ще се погрижа Руби да го доведе сутринта.

Той продължаваше да се облича.

Тя се усмихна. Трябваше да се сети. Почти бе забравила колко упорит можеше да бъде понякога. Да се опитваш да спориш с него беше все едно да си блъскаш главата в тухлен зид.

Когато бяха готови да тръгнат, той я прегърна.

— Ще те видя ли утре?

Тя отдръпна главата си и го погледна.

— Искаш ли да ме видиш?

— Бих ли те питал, ако не искам?

— Но… мисля, че трябваше да отидеш в Бостън.

— Бостън може да почака. Ти си по-важна.

Очите й светнаха, после потъмняха. Тя поклати глава и се отдели от него.

— Не, Р. Л. — Постави длан на гърдите му. — Иди в Бостън. Ще се срещнем като се върнеш.

Той стоеше неподвижен.

— Какво става? Уплаши ли се?

— Не. Да. — Тя въздъхна и отмести очите си от неговите. — Не зная. — Направи отчаян жест. — Всичко се случи толкова бързо. Не съм в състояние да възприема всичко веднага.

— Господи, ако знаеше колко често съм мечтал за това, Едс. Измислях цели сценарии как ще се срещнем. Как ще правим това, от което никога не трябваше да се отказваме.

Тя затвори очи.

— Не го казвай, Р. Л.! — помоли тя със сподавен глас. — Моля те, не го казвай, освен ако си искрен!

Той хвана ръцете й.

— Ти ми каза някога, че ме обичаш. Помниш ли?

— Аз те обичах — прошепна тя.

— Тогава какво се случи? Защо ме остави? Просто не го разбирам. — Гласът му изразяваше отчаяние. Не се ли обичахме достатъчно?

Тя не отвърна. Знаеше отговора на този въпрос много добре. Тя се отказа от Р. Л. заради Дънкан Купър, когото не бе обичала достатъчно — ако беше го обичала нямаше да се разведат.

Всички тези години — тези загубени години… Възможно ли е да е обичала именно Р. Л. през цялото това време?

Съдбата беше жестока — постави Дънкан между тях и я накара да избира. Но същата съдба бе и добра — даде й най-скъпото, което притежаваше — Алелуйа.

Сега съдбата се намесваше отново, като връщаше Р. Л. в живота й.

Какво преследваше тя този път? Щастие? Жестокост? Или сладко-горчива смес от двете?

Възможно ли беше любовта да ти даде втори шанс? Или това беше още една празна мечта?

Тя наистина не знаеше. Знаеше само, че нямаше право да обича Р. Л., след като веднъж го беше изоставила. Само защото беше отново свободна и Р. Л. пак се появи, тя не можеше, не трябваше, не биваше да си позволи да го обича отново. Заради нея и заради него. Дори не трябваше да идва тук с него. Грешка беше, че се любиха.

Изведнъж тя се почувства много уморена.

— Да вървим, Р. Л. — каза тя тихо. — Моля те, заведи ме у дома.

Същият свят. Същото време в покоите на Мис Бич

Някои хора имат тайни стаи. Други — заключени шкафове или чекмеджета.

Преди една година този мъж нае стая — склад с размери два и половина на три и половина метра в спретната, стара индустриална сграда в района на Двадесетте улици — Запад. Стаята нямаше прозорци. Беше студена, защото нямаше и отопление. Входът към нея беше осигурен от пазач през работно време — наемателите на складови пометения имаха право да влизат и излизат, когато пожелаят и притежаваха свои ключове за наетите стаи. Наемът се плащаше всеки месец.

Стаята не беше удобна, но това не го смущаваше. Нито той, нито някой друг живееше там. Той идваше един-два пъти седмично и никога не оставаше задълго.

Като се убеди, че вратата зад него е заключена, той остави на пода пазарска чанта, която носеше. Малката правоъгълна стая беше почти празна. В далечния й край имаше единствен стол и тоалетка с табуретка и огледала. Наредени на нея стояха като часовои поставки за перуки без лица. Това беше всичко.

Най-напред той се съблече гол, като внимателно сгъна всяка част от облеклото си и я подреди в далечния ъгъл.

Бетонният под беше леденостуден и твърд под босите му крака, но той като че ли не забелязваше това.

Той седна на табуретката и отвори чекмеджетата на тоалетката. Те бяха препълнени с козметични средства, достатъчни, за да се отвори будка на първия етаж на магазин „Маси“.

Той внимателно подреди шишетата и четките, тубите и бурканчетата, пудриерите и сенките за очи върху тоалетката, като постави фон дьо тена отляво, сенките за очи — в средата, а моливите, ружовете и червилата — вдясно. После извади лаковете и изкуствените нокти пред себе си. Той притежаваше колекция от всички цветове, от бяло до черно-червено.

Бавно бръкна в пазарската чанта, с която бе дошъл и извади бяла найлонова торбичка за отпадъци, леко издута от въздух. Той развърза торбичката и извади дълга, пепеляво руса коса. Внимателно я сложи в левия край на редиците от перуки. После извади снимка на Виена Фароу, която беше изразял от корицата на „Вог“ от последния месец и я забоде на една от поставките за перуки.

Възбудата му бе толкова силна, че той едва се владееше.

Помисли: сега ще се превърна в нея. Ще бъда Виена Фароу!

Тържествено нахлузи на главата си пластмасова шапка, подобна на кожа, така че заизглежда изцяло плешив. После започна трудния процес на гримиране. Първо нанесе фон дьо тен, после сенки, мигли и червило. След това яркочервените изкуствени нокти.

Той се погледна в огледалото. Това беше лицето на Виена без коса, гротескно, но красиво.

Пенисът му започна да пулсира. Кръвта лудо нахлуваше във вените му.

Сега косата.

Той посегна към перуките, благоговейно взе скалпа на Виена и внимателно го постави на главата си. Няколко пъти го беше измил с шампоан, но заедно с аромата от него, чувстваше и миризмата на разлагаща се плът. Това ни най-малко не го смущаваше.

Сега той беше Виена Фароу.

Това, именно това той желаеше винаги. Да стане модел за кориците на списанията. Да бъде Мис Бич.

Мъчително стенание излезе от устните му и като полудял той грабна кървавочервено червило и посегна рязко с него към лицето си — към лицето на Виена, сякаш го разрязваше.

Червилото замести и ножа, и кръвта. Той продължаваше яростно да сече, докато стана неузнаваем — лицето му изцяло бе в яркочервено. Без дори да се докосне, сокове бликнаха от пениса му и се пръснаха из въздуха.

Той се отпусна, а тялото му се олюляваше от спазмите на мъчително удоволствие. В момента на смъртта той беше истински жив.

Почистването — без вода, само с крем, салфетки и памук — трая много по-дълго от подготовката. Всичко бе поставено отново на мястото му, гримовете в чекмеджетата, косата на Виена на поставката за перуки над снимката й. Оставяше я там до следващия път.

Когато излезе, заключвайки внимателно вратата, той взе найлоновата торбичка с използваните салфетки и памук със себе си. Щеше да я хвърли в някоя боклукчийска кофа по пътя си.

Възбудата му все още беше почти трескава. Той бе скалпирал Виена Фароу и се беше превърнал в нея.

Имаше цял град от великолепни жени — хиляди като Виена Фароу. Хиляди жени, от които да избере Мис Бич.

Преди беше убивал в Чикаго, Сиатъл, Лос Анджелис, Сан Франциско, Маями и Канзас Сити. Той даже беше рязал на парчета някои от тези жени. Но никога не беше ги скалпирал и вземал косата им за себе си. Направи го сега.

И никога преди не беше убивал в този град — неговия собствен град. До този момент старата поговорка оставаше вярна: той не ходеше по голяма нужда там, където ядеше.

Но той не позволи това да го възпира повече. Никога преди не беше залавян. Защо трябваше да се страхува от това сега?

Мис Бич беше непобедима.

Внезапно той се почувства като дете, загубило се в магазин за бонбони. Щастливо си затананика.

Следващият път Мис Бич ще бъде брюнетка.

II
Над дъгата

27

Април — септември 1989

— О-о! Бедността е досадно нещо, „изпълнена с тъга и болка“ — въздъхна Едуина меланхолично. — Не си спомням останалата част от стиха, но е точно така, сладката ми, точно така.

Алелуйа наблюдаваше майка си тревожно, докато Едуина обгръщаше с поглед богатството от чудовищно скъпи дрехи на витрината на „Унгаро“ на „Медисън авеню“.

— О, да можех да си купя само ей тази, червената рокля, без угризение на съвестта — въздъхна Едуина мечтателно. — Тя просто ме зове, Ал. Наистина!

— Мамо, дрехите не говорят! — укори я Алелуйа.

Едуина погледна тъжно, по-скоро със съжаление, към Алелуйа.

— Така ли, скъпа моя?

— Не, мамо, не говорят. Знаеш ли, не е нужно да харчиш пари, за да се забавляваш. Има много безплатни удоволствия на света.

— Например?

— Ами… ето, пролет е, мамо! Дърветата са зелени и небето е синьо…

— Нима? — промълви Едуина разсеяно, докато разглеждаше замечтана малката червена рокля.

— Радваш се на добро здраве.

— Така ли?

— И винаги можеш да разглеждаш витрините!

— Това е вече прекалено — каза Едуина презрително. — Веднага влизам да си купя роклята.

Тя тръгна решително към вратата, а Алелуйа се опита да я спре.

— Мамо, не можем да си го позволим. Ела на себе си!

— По дяволите, Ал! Не виждаш ли, че не мога да не я купя! Ще откача напълно ако веднага не си купя нещо. Дрехите са слабостта ми! Въздухът и водата! Хлябът ми!

— Мамо, разбирам те. Ти се чувстваш като героиня от трагедиите, като една от древните гъркини. Разбираш ли, като Федра или Медея.

Едуина бавно се обърна към дъщеря си.

— Откога една малка пънкарка като тебе знае толкова много за гръцката класика? — попита тя със сподавен глас.

— Откакто Лес ми разказа всичко за тях, ето откога. Той е истински книжен червей.

— Книги… — каза замечтано Едуина. — Отдавна не съм си позволявала да купя купчина от лъскави, големи книги за изкуството. Те са дяволски скъпи!

— Никой не те задължава да ги купуваш от „Рицоли“, мамо. Можеш да си ги вземеш и на старо от магазините в града. Хайде! Защо не го направиш веднага?

Едуина потръпна и изкриви лице в ужасена гримаса.

— Всичкият този прахоляк! Разпокъсани страници! Изгризаните от мишки корици! Ал, знаеш ли каква алергия ще получа! Освен това бедната ти, безпарична майка трябва да свърши нещо друго днес.

Да пораздруса дървото на парите, не довърши тя. Дърво, което се бе оказало потискащо безплодно.

— Не, сладката ми, любов моя — продължи Едуина отчаяно, — майка ти не иска да се рови в купчини от боклуци, а да си намери добре платена работа, за да може да си купува всички незначителни неща, които пожелае. О, защо Джефри Бийн или Оскар де ла Рента, или Бил Блас не търсят нова, опитна, лоялна дясна ръка? Би ли могла да ми кажеш?

— Защото — отговори Алелуйа с болезнена прямота, — никой, който се е добрал до такава сладка службица, няма намерение с лека ръка да се отказва от нея. С изключение на моята майчица. Която сега си скубе косите и чувства, че полудява. Нормално ли е това, питам те?

— Скъпа, сигурна ли си, че пролетното намаление не е свършило?

— Ставаш досадна, мамо. Само се чуй! Не си спряла да пъшкаш и охкаш за пари! Е, стига вече!

— Парите въртят света, детето ми.

— Трябва да се вземеш в ръце. Вманиачила си се! Научи се да приемаш нещата по-леко.

— Ал, скъпата ми Ал! Защо мислиш се разхождам по „Медисън авеню“? — попита Едуина с най-търпеливия си тон. — Градът ми помага да приемам нещата по-леко.

— А-ха — поклати глава Алелуйа. — Не, не и на тебе. Това е упражнение по мазохизъм.

— Ал! Откъде научаваш такива думи на твоята крехка възраст?

Алелуйа я мушна с пръст закачливо и хвърли към нея многозначителен поглед.

— Мисля, че е по-добре да продължим нататък, мамо — промълви тя. — Твърде дълго се застояхме и някои от продавачите вече гледат към нас. Дали не си мислят, че оглеждаме мястото, понеже сме крадци или нещо подобно?

— Да, скъпа, права си — каза решително Едуина. — Те гледат към нас. Предполагам, че трябва да си тръгваме. Ако постоя тук още малко и се порадвам на тази малка, червена рокля още една минута, може да се изкуша да извърша нещо изключително неразумно.

Алелуйа изглеждаше разтревожена.

— Тогава да вървим!

Тя нежно и покровителствено обгърна през кръста Едуина и я поведе настрана от магазина.

От бутика „Унгаро“ те продължиха безцелно из града и минаха по много места, които бяха рай за крадците. Там и най-малките магазинчета се даваха под наем за шестнадесет хиляди долара на месец и бяха препълнени с луксозни боклучета. При други обстоятелства разходката по тази златна отсечка от „Медисън авеню“ би била за Едуина това, което беше психотерапията за разстроения човек. За нея нищо под слънцето не можеше да се сравни с тръпката от откритието на хубава вещ, освен тръпката да я притежава.

Но днес, мислеше мрачно тя, Ал беше права. Разходката по „Медисън авеню“ бе упражнение по мазохизъм. Никога досега жадният й поглед не бе срещал толкова изкушения. Маргаритки и пеперуди от диаманти и сапфири в магазина „Фред Лейтън“, изключителни керамични италиански съдове в „Линда Хорн“, луксозни, фини памучни чаршафи с копринена бродерия в „Пратеси“. А дрехите! „Медисън авеню“ бе световната витрина на единствената й голяма слабост — „Живанши“, „Сен Лоран“, „Соня Рикел“… Само гледката на всички тези прекрасни, недостижими дрехи бе достатъчна, за да се подкосят краката й.

— С пари — въздъхна Едуина, почти готова да се разплаче, бих могла да имам всичко, което пожелая. Необходими са само много, много пари! Не казвай, че не съм те предупреждавала, Ал! Щастието може да се купи и изобщо не вярвай в обратното! — Тя се отпусна и потърси утеха като прегърна дъщеря си. — О, скъпа! — Простена тя. — Как ще се измъкнем от това ужасно състояние!

— Не ми е ясно — отвърна Ал с досада, — но дано бъде скоро! Не знам дали ще мога още дълго да те понасям такава.

В Сентръл парк беше чудесно. Дърветата се бяха покрили с нова зеленина, а над тях, като току-що колосани, бели облаци се гонеха по синьото като порцелан небе. От другата страна на Петдесет и девета улица се издигаше „Плаца Хотел“, потънал в разкош като сватбена торта.

Момичето модел беше твърде заето, за да се радва на времето или на гледката. С ръце в джобовете, то грациозно позираше в каретата до изморения, увесил нос, мърморещ кочияш. Силен електрически вентилатор, закачен на голям, преносим генератор, раздухваше дългата й до кръста коса като пламък от погребален факел. Тези снимки за юлския брой на „Вог“ бяха третата й поръчка за седмицата. Носеше яке за десет хиляди долара, с широки рамене и мъниста, тип болеро и износени като от пране дънки „Ливайс“ от есенната колекция на Лакроа. Олимпия се бе спазарила за шест страници в броя.

— Точно така, миличка! Продължавай да се движиш! — Алфредо Тоскани викаше одобрително, наведен пред Били Доун с бързо щракаща „Лайка“ в ръка. — Движи раменете си от ляво на дясно.

Тълпата от любопитни зяпачи, които се бяха събрали наоколо, беше задържана на разстояние три метра от координатора, асистента на Алфредо, реквизитора, фризьора, гримьора и Олимпия Арпел. Острите й очи гледаха над очилата „Бен Франклин“, кацнали на върха на носа й и компетентно наблюдаваха всичко, без нищо да пропуснат. Наблизо имаше нает фургон с купища от дрехи и реквизит. Той бе охраняван от полицай на кон, който се надяваше да попадне в някоя от снимките. Миризмата от конските изпражнения от редицата карети, чакащи за пътници, бе силна в този край от южната част на Сентръл парк. Били Доун едва се сдържаше да не сбърчи нос от отвращение. Вентилаторът духаше миризливия въздух право в лицето й. Отначало тя се опитваше да поема малки глътки въздух през устата, но Алфредо искаше тя да позира със затворени устни, така че беше принудена да диша през носа. Смрадта я атакуваше фронтално и свиваше стомаха й.

Непринуденото й позиране и ослепителната й красота предизвикваха у хората, събрали се да гледат, болезнена завист. Очевидно тя бе една от малкото избраници на бога. Беше талантлива, красива и с много пари. Едва ли можеха да си представят колко малко блясък имаше във всичко това. Дори когато позираше изящно, привидно безгрижно, тя едва успяваше да потиска силното гадене, което се надигаше в нея.

— Дотук добре — извика Алфредо най-сетне. Той подаде камерата на асистента си. — Стига с тези парцали. Следват снимките с червено-черните дрехи на „Сен Лоран“. — Той шумно плесна с ръце. — Пет минути почивка!

Всички от екипа му въздъхнаха с облекчение. Някой изключи вентилатора и лъскавата коса на Били Доун престана да се развява. Слава богу, миризмата на конски тор почти веднага намаля. Отваряха се шумно кутии диетична сода, пиеше се кафе. Координаторът донесе на Били Доун пластмасова чаша с минерална вода.

— Ти беше фантастична, момичето ми! — извика Алфредо. Наведе се над ръката на Били и шумно целуна върховете на пръстите й. — Суперсензационна!

Носът й бе в чашата с вода, но все пак тя трябваше да се засмее. Никой не умееше да раздава така щедро екстравагантни хвалебствия като Алфредо Тоскани. Тя обожаваше начина, по който той боравеше с тези големи, разкошни и безсмислени думи. Изведнъж, както се смееше, тя видя Дънкан Купър. Той стоеше сред тълпата, метнал спортното си кожено яке на рамо.

Като на забавен кадър, тя подаде чашата на Алфредо.

— Извинявай, Ал! Виждам един човек, с когото трябва да говоря.

— Разбира се, суперсладката ми. Върви… — Гласът му заглъхна и той постави пръст на устните си. — Виж ти. Имала си добър вкус.

Били закачливо го бодна с пръст и като отметна косата от лицето си, се насочи към пластичния хирург с характерната си походка на грациозна, дългокрака кобила. Когато застанаха лице в лице, те за момент впериха мълчаливо очи един в друг.

Професионалното оглеждане на лицето й от Дънкан Купър не убегна от очите на Били Доун.

— Добре изглеждам, докторе — увери го тя с усмивка. — Дори и на слънце. Невероятно, наистина! Трябва да видиш как излизам на снимките. Знаеш ли, Алфредо твърди, че сегашните са по-добри от първите, които ми направи. Още веднъж ти благодаря, докторе — тихо добави тя.

— Благодари не на мене, а на Олимпия. Тя стоеше над главата ми.

— И на двамата благодаря тогава. — Били Доун го хвана под ръка, непринудено наклони глава към рамото му и го поведе към масичката с напитки и лед. — Има кафе, диетична сода и минерална вода, ако желаеш.

Той поклати глава.

— Не, за мене не. След минута трябва да тръгвам. Просто се отбих да видя как е любимата ми бивша пациентка.

Тя се усмихна.

— Винаги ли се отбиваш, за да видиш бившите си пациентки, докторе?

Той се засмя.

— Не. Само красивите.

— О, да не се казвам Ал… — обади се Алфредо зад гърба им, — ако това не е доктор Франкенщайн.

Дънкан се обърна.

— Ал! — извика той сърдечно и протегна ръка към него.

Ал я стисна и намигна съзаклятнически.

— Исках само да поздравя моя, тъй да се каже, бивш зет. А сега ви оставям.

Той се обърна и се отдалечи.

— Дънкан? — строго попита Олимпия, която се беше добрала до тях. — Нямаш ли друга работа, освен да пречиш на другите честно да си изкарват хляба? Това е третият снимачен ден на Били тази седмица и, ако не ме лъжат очите ми, ти за трети път се появяваш. Няма ли на кого да правиш пластична операция на лицето или корекция на носа?

Все пак очите й се набръчкаха от приятелска усмивка, когато поднесе бузата си.

Дънкан се засмя и я целуна.

— Ето какво харесвам у теб, Олимпия! Твоята сърцатост.

— Да — отговори тя, — поне не съм луда шарлатанка.

Той се обърна към Били.

— Какво им става на тези хора? Трябва ли да са освидетелствани, за да работят във вашия бизнес?

— Това им помага.

— Всъщност — каза той, — дойдох, за да видя дали не мога да те изведа някъде — на вечеря или може би на театър?

— Смесваш бизнеса с удоволствието ли, Дънкан? — язвително попита Олимпия.

— О, с радост — побърза да отговори Били.

— Добре — усмихна се той. — Какво ще кажеш за довечера?

— Утре трябва да стана рано, така че не мога много да закъснея.

— Тогава само вечеря. Разбрахме се. Ще те взема в седем часа.

Тя кимна.

— Да, в седем часа. Имаш ли новия ми адрес?

— Секретарката от рецепцията би трябвало да го има в документацията си. Тя ще го намери. — Той погледна часовника си. — Е, трябва да вървя. Ще водя дъщеря си на обед. Ще се видим по-късно. — После погледна към Олимпия. — Без покровителката, а?

— Шарлатанин! — озъби му се добродушно Олимпия.

Били Доун наблюдаваше как Дънкан се втурна бързо през Петдесет и девета улица и сви край фонтана пред „Плаца“. Когато се обърна да й махне с ръка, тя направи същото. После бавно отпусна ръката си и се обърна към Олимпия.

— Много е приятен, нали? — каза тя тихо.

Олимпия я погледна равнодушно.

— Били Доун — извика от фургона координаторът. — Време е да се преоблечеш!

Както все още се случваше понякога, на Шърли й беше необходима поне една минута докато осъзнае, че това се отнасяше за нея. Били Доун. Още не беше свикнала да я назовават с това име. Чудеше се дали някога щеше да свикне. Странно, като че ли предишната й същност вече не съществуваше. И това е добре, мислеше тя. Никой не желаеше повече от нея да загърби миналото си. Знаеше, че има късмет. Колко хора бяха имали възможността да започнат живота си отново? При това по-добре!

— Виждаш ли нещо? — попита Фред Косина партньорката си.

Те седяха в синия си седан, спрели в една от пресечките, на която се намираше „Плаца Хотел“.

Кармен Толедо отмести бинокъла и раздруса късо подстриганата си глава.

— По дяволите, шефе. Нищо не се вижда. Всичко изглежда напълно нормално. Не мислиш ли, че си губим времето в наблюдение на моделите?

Косина сви рамене и сложи в устата си парче картоф. Дъвчеше замислено.

— Поне няма вреда от това. След Виена Фароу, досега са скалпирани вече три модела. Някой отнякъде добре си ги подбира.

— Може би това е работа на вътрешен човек? Навярно някой от самите агенции?

— Засега печели. Но някъде по веригата копелето ще направи грешка — изсумтя той. — И когато стори това, ние ще сме там. Само почакай и ще видиш.

За да подчертае това той мушна още едно парче картоф в устата си и зъбите му задъвкаха ожесточено.

В този момент зазвъня полицейският им радиотелефон.

— Централата вика Чарли деветнайсет, централа вика Чарли деветнайсет. — Лаконичният глас на диспечера звучеше ритмично.

Толедо грабна микрофона.

— Чарли деветнайсет, централа.

— Убийство на Осемдесет и четвърта улица — изток 226.

Косина и Толедо подскочиха едновременно, като че ли някой ги бе ударил отзад.

— Тръгваме, централа — каза Толедо и сложи микрофона на мястото му. После се обърна към Косина.

— Исусе Христе, шефе! Те не биха ни безпокоили, освен ако…

— Освен ако не е скалпиран някой друг модел — завърши мрачно Фред Косина мисълта й.

Той запали мотора, грабна портативната сигнална лампа и я сложи на покрива. Включи сирената, изчака да се освободи място в потока от коли и потегли по улицата.

— Да се надяваме, че кретенът е оставил някакви следи този път — каза той. — Рано или късно, късметът му ще свърши.

Били Доун се беше преоблякла в тясна, черна, копринена пола и червено, копринено сако с двойно закопчаване, стигащо до бедрата й — и двете от „Сен Лоран Рив Гош“. Гардеробиерът и фризьорът бързо обикаляха около нея в желанието си да направят последните корекции.

Когато тя зае мястото си, вентилаторът бе включен отново. Косата й се понесе нагоре. Отново я лъхна миризмата на тор. Алфредо се въртеше около нея, щракайки с камерата.

Тълпата от зяпачи се беше сменила. Повечето от предишните наблюдатели си бяха отишли; любопитството бе довело нови на тяхно място.

Един от новодошлите, в края на тълпата, беше мъж, който неволно поглади косата си, като мислеше: — Всемогъщи боже! Тази нейна коса! Ще стане великолепна перука!

28

Билетите за представлението бяха разпродадени. Звезди бяха дрехите.

Първото Бостънско модно ревю на Антонио де Рискал имаше невероятен успех още преди да е започнало. Антонио, винаги разумен в бизнеса си, отказваше лично да участва, в което и да е ревю, освен ако не беше свързано с благотворителност. По този начин се гарантираше присъствието на най-важните дами от града домакин.

Четиристотин от най-изтънчените бостънски интелектуалки бяха заплатили по хиляда долара за привилегията да стиснат ръката на моделиера и да разгледат колекцията на Антонио де Рискал, преди да е достигнала до бутиците му в големите магазини на „Шаклбъри-Принс“.

Всичко бе въпрос на обикновена пресметливост.

Детската болница щеше да забогатее с четиристотин хиляди долара.

Жените щяха да се срещнат с известния моделиер.

Средствата за масова информация щяха да отразят забележителното събитие.

А Антонио де Рискал и „Шаклбъри-Принс“ щяха да спечелят десетки хиляди долара под формата на безплатна реклама и потенциални разпродажби.

Ревюто беше в ресторанта „Градините на Версай“ на универсалния магазин. Дори и за местно шоу на модни дрехи, атмосферата бе наелектризирана. Колекцията, с един крак във Франция от осемнадесети век, а с другия в огнените цветове фламенко на полуандалуския произход на Антонио, блесна като калейдоскоп. Охкания и ахкания, изблици на удоволствие и спонтанни ръкопляскания почти заглушаваха класическите китари от уредбата, докато моделите представяха дрехите. Клас Клаусен, с микрофон и номерата на моделите в ръце, описваше всеки тоалет, докато преминаваха манекените.

Като гост моделиер, Антонио, вместо да чака зад кулисите докато свърши ревюто, както обикновено ставаше, бе настанен на почетното място в средата на първия ред. Като домакин от универсалния магазин Р. Л. Шаклбъри седеше през един стол. На мястото, което ги разделяше и от двете им страни седяха трите най-богати и най-щедри бостънски филантропки — триото, което беше използвало местното си мощно влияние, за да организира това забележително събитие за набиране на средства за любимото им милосърдие.

Р. Л. наблюдаваше шоуто с едва прикрито безразличие. Той почти не се интересуваше от дамско облекло, като се изключи търговския му интерес, а дори и да не беше така, умът му се намираше на друго място — в Манхатън. Той бе преизпълнен от мисли за Едуина. С дискретно подръпване на ръкава той погледна часовника си. Почти беше време да й се обади отново. Когато снощи разговаря с нея, тя му се стори рязка, като че ли я бе прекъснал в нещо. На запитването за причината, тя се измъкна по необичаен начин и побърза да приключи разговора. Тази сутрин, усещайки, че нещо може да не е наред, той се опита пак да й се обади. Отговори Руби и го информира, че Едуина още спи.

— Толкова до късно стои, че това не ме учудва — оплака се Руби. — Заключва се в кабинета си. Почти не идва и да яде даже.

Р. Л. се разтревожи още повече.

Когато позвъни тази вечер, преди началото на шоуто, Руби му каза, че Едуина е излязла.

— Ще й се отрази добре — бе казала Руби. — Не ми изглеждаше много наред. Може би свежият въздух ще й помогне.

— Руби, имаш ли представа какво става? — настоя той.

— Не, но това е нещо, което и аз бих желала да зная. Ще й кажа, че си се обаждал, окей?

Сега, когато изгаряше от желание да се измъкне и да опита да се обади на Едуина отново, Р. Л. забеляза, че независимо от това, че шоуто беше започнало по-късно, то щеше, за негова радост, да свърши скоро. Той се раздвижи неспокойно, неспособен да овладее нетърпението си. От репетицията, която бе гледал вчера, разпозна морско зелената, копринена, вечерна рокля с корсаж и волани, поръбени с червена и златиста бродерия и разбра, че остават още само два тоалета.

Скоро, мислеше той, скоро ще свърши.

Модните ревюта обикновено завършваха с булчинска рокля и днешното нямаше да направи изключение. Четиристотин въздишки на възхищение се сляха със спонтанните ръкопляскания, докато булката слизаше надолу по подиума, великолепна в петнайсетте метра кремава валенсианска дантела и бродирани сатенени ширити. Воалът, поставен като корона, бе до раменете, украсен с бели копринени рози и седеф. Вместо традиционния булчински букет момичето носеше дантелено ветрило — то го отвори и започна да си вее с него. Изглеждаше, помисли си Р. Л., като движеща се, дишаща торта за рожден ден. По дяволите, да трябва да изгледа всичко това, бе твърде много за един мъж. Раздразнението му от булчинския тоалет и изобщо от всички дрехи, които Антонио и Клас бяха донесли за ревюто, бе причинено, както Р. Л. сам си призна, от разяждащата го тревога за Едуина. Исусе Христе! Тази жена го влудяваше! Защо Едуина не искаше да му се довери, да му каже какво става? Не съзнаваше ли, че нервите му вече бяха опънати до краен предел?

Когато булката излезе, Антонио се качи на подиума, за да приеме овациите. Обожателките му станаха на крака, за да го аплодират. Осъзнавайки, че ако остане седнал, поведението му ще се изтълкува като обида, Р. Л. неохотно се изправи и заръкопляска любезно. Жените от двете му страни се обърнаха към него и му се усмихнаха. Той също им се усмихна.

Антонио взе микрофона от Клас и любезно благодари на дамите, че бяха посетили ревюто. Каза няколко думи за средствата, които бяха събрани за детската болница и леко се поклони. След това с театрален жест се обърна към Р. Л.

Р. Л. изтръпна. Сега и той трябваше да се качи на сцената, а за него нямаше нищо по-неприятно от публичните речи. Но какъв избор му оставаше? Той взе микрофона от Антонио и щедро благодари на дамите и моделиера.

Най-сетне ревюто свърши.

Р. Л. бързо се измъкна, когато жените се струпаха около Антонио и веднага взе асансьора до офисите на осмия етаж. Докато пътуваше нагоре, той наблюдаваше купувачите, натоварени с гълъбовосиви торби от магазина, изписани с кървавочервени букви. На всеки етаж кипеше типичната за обедните часове оживена търговия. Компютърните каси щракаха и бълваха касови бележки. В отделението за спално бельо се бяха наредили опашки от хора, готови да разграбят купищата модни чаршафи.

Като влезе в офиса си, секретарката веднага му подаде цял куп съобщения. Той пренебрежително махна с ръка.

— По-късно, Сали.

После се затвори в обширния си вътрешен офис. Отпусна се в кожения, подвижен стол и се залови с телефона.

След три позвънявания Руби се обади.

— Резиденцията на Робинсън.

— Руби, Р. Л. се обажда отново. Едс върна ли се вече?

— Да. Току-що. Казах й, че ще се обадите, но тя не желае никой да я безпокои. Дори и вие.

Ръката му стисна по-силно слушалката. Той разбра, че Едуина се опитваше да крие нещо от него. Какво точно ставаше с нея? Не искаше ли повече да го вижда? Ако беше така, защо просто не му кажеше? Тя обикновено беше откровена — безцеремонно откровена.

— Руби, какво, по дяволите, става? — попита той. — Опитвам се дни наред да говоря с нея.

Гласът на Руби прозвуча състрадателно.

— Знам, миличък.

— Нарочно ли ме избягва?

— Не. Не, миличък. Тя избягва всички.

Обзе го силно чувство за самотност.

— Благодаря, Руби — каза той със свито гърло и сложи обратно слушалката.

Известно време остана на мястото си, барабанейки с пръсти по бюрото, докато се взираше в телефона. Нищо не разбираше. Имаше моменти, когато Едуина се вкопчваше за него, сякаш се страхуваше да не й избяга. Но повечето време беше хладна и далечна. Веждите му се навъсиха от внезапен гняв. Добре, ако тя искаше да играе по този начин, защо, по дяволите, той трябваше да тича подире й?

Защо наистина?

Бръмченето на вътрешния телефон прекъсна мислите му. Той натисна бутона с досада.

— Сали — каза той раздразнено, — мисля, че ти казах да не ме безпокоят.

— Зная, но госпожица Кейдж е тук.

Той тихо въздъхна. Катрин Жаклин Уорън Кейдж. Най-младата от трите филантропки, спонсорирали модното ревю на де Рискал. Тя беше леденостудена англосаксонска протестантка от Нова Англия, но притежаваше и темперамента на ирландска католичка. Бе богата. Омъжвала се беше два пъти, но в момента бе вдовица.

— Покани я да влезе, Сали — каза той отегчено и се облегна мрачно назад.

Вратата на офиса му се отвори.

— Скъпи — загука познатият му глас. — Надявам се, че не те прекъсвам. Казах на мама да си върви без мене. Каква ужасна гледка бе това модно ревю!

Той я погледна. Катрин Жаклин Уорън Кейдж. Млада, висока, изключително елегантна. Разкошна, медно руса коса на едри къдри. Костюмът й бе от розова коприна, скроен в строга линия, а около гладката й шия блестяха три реда старинни перли. Наистина беше необикновено красива. С римския си нос, широка уста и леко вдлъбнати скули изглеждаше елегантна и привлекателна. Между два дълги пръста тя държеше дълга, тънка цигара.

С лека й грациозна походка тя се приближи, седна в края на бюрото му и се обърна към него.

Като котка, готова да скочи, помисли той.

— Надявам се, че няма да се ядосаш, Р. Л. Попитах секретарката ти дали вече си обядвал. Тя ми отговори, че доколкото знае, не си. Аз също не съм обядвала и умирам от глад.

Сините й очи блестяха.

— Не би ли пожелал да излезеш с едно момиче, Р. Л.?

Той се загледа в нея, без да проговори. Дори преди смъртта на съпруга й, Катрин Кейдж не прикриваше интереса си към Р. Л. Беше правила много опити, но всеки път получаваше твърд отказ. Последният път бе на модното ревю, само преди половин час. Едно нещо можеше да се каже за нея: никога не се отказваше от намеренията си.

Той погледна към телефона с надеждата Едуина да позвъни.

Телефонът мълчеше.

По дяволите! Той бутна стола си назад и се изправи. Да не би пък Едуина да имаше монопол над него!

— Е? — попита Катрин Кейдж кокетно, с галещ глас.

— Разбира се — отговори той. — Защо не?

Тя изгаси цигарата си и грациозно слезе от бюрото му. Очите й го гледаха възторжено — топли и обещаващи.

— Знам къде да отидем — прошепна тя, като го хвана под ръка. — Първо ще хапнем стриди, а после можеш да ме имаш.

Алелуйа нямаше апетит. Дори любимите й пържени картофи, поръсени с оцет не я привличаха. Когато побутна настрана едва наченатата чиния, Дънкан Купър бе сериозно обезпокоен.

— Миличка, ти нищо не яде — каза той, разтревожен.

— Как мога да ям? Татко, мама не е добре.

— На мене ми се видя, че е добре, миличка. Поканих я с нас на обед, но тя каза, че има други планове. Нали я чу.

— Мама винаги така отговаря, татко! Не си ли забелязал? Откакто се разведохте, тя те избягва като… като бивш… Разбираш ли?

— Хмм. Наблюдателна си, няма що.

— Да не би да е нужна специална дарба да разбираш, когато някой иска да се измъкне? А мама постъпва така всеки път, когато се налага да се срещнете.

Алелуйа се намръщи и започна да събира трохите от покривката със зеленикавите си нокти.

— Знаеш ли, мислех, че ще се промени, откакто взе да излиза с друг. — Тя го погледна. — Но все още не се е променила.

— Майка ти излиза с някого? Това е нещо ново за мен.

— Татко, ти никога не ме слушаш. Казах ти го преди месеци. Е, няма значение. Ето какво става. Излиза с Р. Л., а след това го избягва. И все така. Нормално ли е това? Надявам се, че не страда от преждевременна менопауза или нещо подобно.

Дънкан едва не се задави с водата си „Перие“.

— Прежде… Ал! Откъде знаеш тези неща?

— Живеем в осемдесетте години на този век, татко. Всеки знае за нещата от живота.

— Е… предполагам, че си права…

— И така… — Алелуйа протегна ръка, взе парченце картоф от бутнатата настрана чиния и започна да дъвче, замислена. — Това е само един от проблемите й. Откакто напусна работата си, сякаш започна да полудява. Ама наистина, съвсем е откачила! Парите това, парите онова! Вече само за тях говори.

— Искаш да кажеш, че финансово е много зле?

— Не още. Мама е заделила нещо през последните години. Но истина е, че никога преди това не е била без работа толкова дълго време. Това направо я влудява. Искам да кажа, знаеш колко обича да пазарува.

— Нима мога да забравя — отговори той тъжно, спомняйки си миналото.

— Ето, прецени сам. Не си е купувала нищо от септември досега. Дори едно шалче или чифт обувки.

— Шегуваш се.

— Ни най-малко.

Дънкан се загледа в дъщеря си — истинска пънкарка.

— Говорим за една и съща личност, Едуина Дж. Робинсън, нали? Майка ти? Моята бивша съпруга?

— Татко, престани да се шегуваш с това! Сериозно ти говоря! Трябва да направим нещо преди и аз да съм изперкала.

— Добре, миличка. Какво предлагаш?

— Първо, мама има нужда от приход.

— Хм. — Той отпи глътка „Перие“. — Страхувам се, че тук не мога да помогна. Е, би могла винаги да работи на рецепцията в клиниката, но не виждам как би се съгласила да го прави. — Той се усмихна. — Как мислиш?

— Тя има нужда от добър приход, татко. Търси работа, която носи тонове пари.

— Всеки в тази страна търси същото, миличка.

Тя не обърна внимание на добронамереното му бръщолевене.

— Р. Л. й предложи да й помогне да започне свой бизнес. Нали знаеш, моделиране на дрехи. Това, което винаги е било мечтата й.

— Изглежда той е много богат. Защо просто не се омъжи за него?

— Татко! Знаеш, че мама никога няма да се омъжи заради парите!

— Съжалявам, миличка. Това неволно ми се изплъзна от устата. Какво каза?

— Тя не иска помощ, поне не помощ от приятеля си. Познаваш я.

— Да, миличка, познавам я.

— Е, тя е сериозна по отношение моделирането на дрехи. В това съм сигурна. Нали знаеш малката спалня до моята? Тази, която има обща тераса с моята?

— Старият ми кабинет.

— Да — кимна Алелуйа. — От седмици вече мама се заключва там всеки ден. Никой не може да влиза при нея. Ама никой, дори Руби не може да влезе, за да почисти. Опитах се да надникна през ключалката, но нищо не можах да видя. Поради това използвах една пластинка, за да блокирам ключалката.

Тя изчака Дънкан да кимне с глава.

— Мама ме хвана на местопрестъплението и страшно се ядоса. „Подлярка! Отрепка! Бандитка! Крадла!“ Аз отговорих спокойно: „Просто любопитствах да видя какво правиш там, мамо. Защо сама не ми кажеш и тогава няма да се опитвам да се промъквам крадешком“. Тогава тя наистина избухна! Каза ми дори, че ще ми купи черен костюм и маска като за крадец. Това характерно ли е за мама?

— Не, наистина. — Дънкан Купър сериозно започна да се тревожи. — Е? Успя ли да влезеш в стаята?

— А-ха. — Алелуйа се ухили и взе още едно парченце от картофите. — Виж, мама заключи вратата на антрето и дръпна пердето на прозореца, така че да не мога нищо да видя и през терасата. Но предполагам, че не се е сетила за дръжката на прозореца, която не е в ред и трябва само силно да блъснеш отвън, за да го отвориш. И така, аз влязох през терасата.

Очите и широко се отвориха.

— И можеш ли да се досетиш какво открих? — Тя се наведе над масата и зашепна като конспиратор. — Стотици, ама наистина стотици, а може би дори хиляди скици за модни облекла. Мислех, че ще умра. Искам да кажа, че мама се е заключвала там, за да прави нови модни проекти за дрехи! Дрехи, татко!

— Е, наистина много по-евтино е да ги проектираш, отколкото да ги купуваш — отбеляза той сухо.

— Ама ти не разбираш ли? Тя е работила! Сякаш, след като Р. Л. й предложи помощта си за създаване на нейна компания и тя му отказа, нещо й е хрумнало. Оттогава е действала като буреносен облак. Тя иска да навлезе в този бизнес, татко. Не желае да говори по въпроса, но ужасно го желае.

— Проектите й добри ли са?

Алелуйа завъртя изразително очи.

— Не мога да преценя. Нима нося налудничавите дрехи, които продават в магазините? По-скоро бих умряла.

— Тогава какво предлагаш да направим?

— Как може да си толкова недосетлив — отвърна Алелуйа с раздразнение. — Трябва да намерим някой друг, не Р. Л., който да финансира компанията й. Ето това трябва да направим!

Тя погледна баща си с блеснали, кафяви очи.

— Не. Няма начин. Не аз, миличка. Не ме гледай така!

— Не ти, татко. Мама никога не би взела пари от тебе, така както не взе от Р. Л. За нея това е въпрос на принцип, разбираш ли?

— Значи има господ — каза той тихо с облекчение.

— Трябва да намерим някой външен инвеститор. Някой, когото мама не познава лично. Сещаш ли се за някой?

— Хм. Има един инвеститор, с когото играя фехтовка. Казва се Лео Флъд. Специалист по малки и средно големи компании…

Тя грабна чинията, сложи я пред себе си и започна да унищожава храната.

— Наистина, наистина те обичам!

— Не бързай толкова, миличка. Да започнем подред. Да видим… Първо трябва да се доберем до някои от нейните проекти.

— Смятай го за свършено! — обеща тя и се ухили.

— През прозореца?

Тя повдигна рамене.

— Веднъж успях, нали? Ще се промъкна вътре, ще грабна няколко скици и ще се измъкна с тях. Мама дори няма да разбере.

Тя размаха небрежно парченце пържен картоф.

— Миличка! Не мога да повярвам! — Дънкан посегна през масата и хвана весело ръцете на Алелуйа. — Ти си чудесна, знаеш ли това?

— О, боже! — Тя изтръгна ръцете си. Да не вземеш сега и да ми четеш конско.

— Не, няма — увери я той радостно. — Никога не съм бил по-доволен и по-щастлив през целия си живот. Кой би могъл да предположи, че под маската ти на воин от улицата се крие действаш мозък и то работещ отлично! Да не възнамеряваш да кандидатстваш в „Менса“?

— Интересно! Е, ще помогнеш ли, или трябва да си вървя?

— Това е изнудване — каза той, победен.

— Тъй ли? Аз съм отчаяна жена, татко. — Алелуйа вирна глава и го погледна с най-очарователния поглед на малкото татково момиченце.

Дори с пънкарските си дрехи и суровия грим, очите й постигнаха желания ефект. Тя видя как сърцето му се разтапя от умиление.

— Е? — попита Алелуйа.

Той въздъхна.

— В хубава каша ни забърка този път, Ал. Но ще помогна, миличка, ще помогна.

29

Рода Брекмън, управител на местния клон на Националната женска банка на Северна Америка, беше слаба, около тридесетгодишна. Всичко у нея говореше за успешна кариера.

Силно впечатление правеха енергичните й маниери и деловото й поведение. Те се подсилваха от консервативния й черен костюм на тесни райета, бяла, копринена блуза с висока яка и сиви обувки с ниски токове. Професионализмът й стигаше до крайности. Слагаше си минимално количество грим. Ползваше безцветен лак и избягваше бижутата, от какъвто и да е вид. Изглеждаше, че единствено изключение в това отношение правеше кестенявата й коса. Права, стигаща малко под ушите й, с тънки, остри кичури над челото — прическа, увековечена от Луиз Брукс на екрана преди половин век. Това беше факт, който Рода Брекмън не осъзнаваше. За нея киното никога не беше представлявало желано забавление.

Но за разлика от Луиз Брукс, тя никога не се усмихваше.

Рода Брекмън имаше крайно сериозно отношение към работата си в банката, дори към самата себе си. Към другите проявяваше минимална човечност.

— Здравейте! — Едуина бодро поздрави и с лека като бриз походка се отправи към бюрото, на което черна табелка с бели букви, по-голяма от подобна на нея върху сакото на Рода Брекмън, обявяваше: Госпожица Брекмън. Едуина седна на стола за клиенти и сложи крак върху крак.

— Не е ли великолепен денят!

Госпожица Брекмън само изсумтя. Не обичаше подобни отклонения и други празни приказки. Тя погледна строго Едуина, а ъгълчетата на устните й се извиха надолу в знак на неодобрение, докато я оглеждаше от глава до пети и преценяваше скъпите й дрехи.

Едуина изглеждаше като излязла направо от кориците на „Вог“. Лъскавият грим и червилото с меден цвят на устните излъчваха приятен блясък. Тя носеше жълта копринена блуза с далматински мотиви, черна, тясна пола върху златисти панталони и червен шал от пясъчна коприна с дълги розови и жълти ресни от „Палома Пикасо“, който небрежно бе метнала на едното си рамо. Обута беше с черни обувки с високи токове, украсени със златиста кожа.

Едуина знаеше, че тоалетът й не беше много подходящ за посещение в банка. Но какво от това? Тя беше обличала най-консервативните си костюми за всички други банки, в които беше правила постъпки за заем през последните няколко месеца и какво беше постигнала? Нищо, ето какво.

Защото, за голяма нейна изненада, тя откри, че дружелюбният банкер от „Енкър“ не я разбра…, осъзна, че „химията“ не беше подходяща за нея в „Кемикъл“…, установи, че независимо от обещаващите реклами, тя нямаше, не, нямаше приятел в „Чейс“.

И така, след като бе тропала на вратите на всички тези институции за заем, накрая реши, че истинската й същност — вкусът й към модата — би имала по-добър шанс. Разсъждавайки в тази насока, тя стигна до идеята, че ако някой би проявил съчувствие към изпитанията и мъките на една жена, започваща собствен бизнес, той би трябвало да е от женска банка.

Но сега, пред реалния неприветлив образ на госпожица Брекмън, Едуина бе изпълнена от множество опасения.

— Само няколко минути — каза госпожица Брекмън, показвайки зъбите си. — Трябва първо да приключа с този материал.

Едуина с усилие задържа приветливата си усмивка.

— О, свършете си работата — каза тя с апломб. — Аз не бързам.

По-късно съжаляваше за последните си думи, защото няколкото минути се оказаха почти половин час. Накрая госпожица Брекмън събра листовете и бавно ги подреди настрана, после скръсти ръцете си.

— И така — попита тя отсечено, — искали сте да ме видите?

Защо, по дяволите, мислите, че съм тук!? Едуина не изрече това. И да удуши жената — дори само с думи — нямаше да постигне нищо.

— Подадох молба за заем — припомни й Едуина делово. — Миналата седмица.

Лицето вече започваше да я боли от толкова напрегнати усмивки.

— Името ми е Едуина Дж. Робинсън.

Без да проговори, госпожица Брекмън се наведе, отвори долното чекмедже на бюрото си и изтегли тънката папка с документите на Едуина. После затръшна чекмеджето. Разлисти страниците, намръщи чело, след това подхвърли папката на бюрото си.

— Отказано ви е — тросна се тя и се обърна настрана.

С тези три думи угаснаха и последните искри надежда за Едуина. Запазвайки спокойното си изражение на лицето, тя се питаше къде трябва да отиде, за да получи заем? При някоя голяма финансова акула?

С равен глас тя запита:

— Бихте ли ми казали защо ми отказвате?

Рода Брекмън се обърна към нея с отегчена въздишка. Очевидно тази среща бе тотална загуба на безценното й време.

— Заемите се отпускат и отказват от управителния съвет, както във всяка друга банка. А сега, бъдете така добра да ме оставите да си върша…

— Не сте свършили с мен — прекъсна я Едуина, като повдигна брадичката си с упорство. — Бих желала да разбера някои подробности. Трябва да зная защо ми отказвате заема.

— Госпожо Робинсън, ако не го осъзнавате сама, трябва да ви напомня, че вие сте безработна. С други думи, нямате доходи.

Едуина с усилие на волята запази любезния си тон.

— Причината да подам молба за заем е на първо място, за да започна бизнес. Той би ми донесъл доходи.

— Това е задънена улица. Очевидно, за нас нямате доказателства, че ще бъдете в състояние да изплатите заем в такъв размер. При това положение тази банка, както и всяка друга, би разчитала на съществено имущество.

— Но нали моето жилище е имущество! Струва най-малко милион и двеста хиляди!

Госпожица Брекмън не бе впечатлена от сумата. Напротив, отношението й стана още по-хладно.

— Да, но според вашата молба, вие имате да изплащате още седемнадесет години тридесетгодишната си ипотека.

Нямаше ли изход от това положение? Нима моята компания е обречена на неуспех още преди да е започнала да действа, запита се Едуина.

— В такъв случай, госпожице Брекмън — каза тя, — бихте ли били така добра да ме посъветвате. Ако бяхте на мое място и желаехте да получите заем в размера, който ми е необходим, какво бихте направили?

Госпожица Брекмън успя самодоволно да се усмихне.

— Но аз не съм на ваше място, нали?

Кучка! Едуина можа само да я изгледа с ненавист. Е, едно поне беше сигурно: от тази банка не можеше да се очаква нито помощ, нито съвет, особено от госпожица Брекмън.

Осъзнала това, Едуина бързо стана от стола си.

— Благодаря ви за помощта — каза тя с хладно достойнство, на което човек можеше само да се възхити. — Бяхте много любезна, да ми отделите от времето си.

После Едуина се завъртя на токовете си и излезе спокойно от Националната женска банка на Северна Америка, като не си позволи да заплаче.

30

Апартаментът 35Ж вонеше. Смрадта от разлагащото се тяло бе толкова остра, че проникваше през затворената врата до покрития с мокет външен коридор. Усещаше се още при излизането от асансьора.

— Исусе Христе! — стресна се Фред Косина, извади смачкана носна кърпа от джоба си и я постави върху носа и устата си.

— И ние така разбрахме за това — каза млад, униформен полицай. — Един от съседите няколко пъти се оплаквал на домоуправителя за миризмата. Нищо не било направено. След няколко дни той се обадил на телефон 911. Прозорците сега са отворени и жилището се проветрява.

Косина се обърна към Кармен Толедо.

— Това няма да е приятно. Не искаш ли да останеш тук, Кари?

— Разбира се, шефе. Но какъв полицай ще бъда тогава? — Тя държеше носна кърпичка на устата и носа си. — Да свършваме по-бързо.

Те влязоха в апартамента.

Беше огромно студио във формата на буквата Г, на тридесет и петия етаж от новопостроения небостъргач. Неотдавна Косина бе видял реклама за сградата във вестник „Ню Йорк Таймс“. Наричаха я „луксът, за който умирате“. Да, прави бяха, помисли си той. Някой наистина беше умрял.

Вътре тясното антре минаваше между вграден гардероб и банята. Той се спря да погледне в нея. Пред Косина се откри стена от розови мраморни плочки и единична вана за подводен масаж. От поставката за хавлии висяха чорапогащи, оставени да съхнат. Купища мръсни кърпи, кесии за баня и бельото бяха захвърлени в ъгъла. Отворени кутии от изсъхнали козметични средства бяха разхвърляни по мраморната тоалетка. Върху казанчето на тоалетната бе оставен без капак крем за лице в опаковка с индустриални размери. Изцапани от грим салфетки образуваха море от боклук.

— Някой е живял като прасе — каза Толедо през кърпичката си.

Тя кимна към тоалетката.

— Тези стъкленици са от „Принцес Марчела Боргезе“. Знаеш ли колко струват, шефе? Може би трийсет, четиридесет, петдесет долара. Купих на сестра ми нещо оттам за Коледа.

Тя поклати глава пред това разточително пилеене на средства.

В малкия кухненски бокс всички плотове бяха отрупани с мръсни чинии и мухлясали тенджери.

— Господи, шефе! Как е възможно някой да направи такава кочина, когато има машина за миене на съдове?

Те стигнаха до главната стая. Там голяма трупа детективи от отдел „Криминални убийства“ вече търсеха улики. Постоянно проблясваше светкавицата на полицейския фотограф. Медицинският екип още не беше пристигнал.

Панорамните, хлъзгащи се, стъклени врати, през които се излизаше на малък балкон, бяха отворени за проветряване. Навсякъде бяха разхвърляни мръсни дрехи — цяла купчина върху розово моравия мокет, върху столовете, по ъглите. Найлонови пликове от изпрани на химическо чистене дрехи бяха отворени върху хромираната стъклена маса за хранене. Изглеждаха ограбени. Толедо забеляза етикет от „Бергдорор“. Тя и Косина се спогледаха; не беше необходимо да казва нещо. Очите й бяха достатъчно красноречиви. Нещата около обитателката започваха да се изясняват. Скоро и двамата с Косина щяха да знаят всички интимни подробности за мъртвата. Това винаги я разстройваше. Сякаш беше необходимо някои непознати хора да умрат, за да ги опознаеш като живи.

Косина се стресна. Време беше да огледа трупа.

Той даде знак на Толедо и двамата тръгнаха към нишата на Г-образната стая. Там бе проснато окървавеното, голо женско тяло. То лежеше на едната си страна върху неразгънатия диван легло с дамаска в бели и ръждиви мотиви.

Първото нещо, което впечатли Косина беше неестетичната позиция на тялото. Краката на жертвата бяха издърпани напред и изглеждаха като залепени един за друг, а ръцете и бяха притиснати към тялото — почти като човешко торпедо. Отново шокиран, той разбра, че диванът не беше ръждиво бял, както първоначално бе помислил. Той беше снежнобял. Ръждивите мотиви бяха кървави петна.

Изсъхнала кръв. Господи. Навсякъде. До него, той чуваше как Кармен Толедо се задавяше под кърпичката си, но храбро задържаше обяда в стомаха си. Той трябваше да я научи да понася такива гледки. Но даже и опитен полицай като него, когато оглеждаше трупове, имаше желание да повърне. Преглъщайки надигащите се в гърлото му жлъчни киселини, той с усилие предприе огледа на жертвата по-отблизо.

Жената беше мъртва от доста време — навярно от седмица или повече. Лицето й беше лилаво и подуто до неузнаваемост от процеса на разлагане. Множество дълбоки, нанесени по жесток начин рани зееха по подпухналите й гръден кош и корем.

Нямаше и косъмче, оставено на главата й — само ужасяваща маса от засъхнала сурова плът.

Тя бе изцяло скалпирана.

В този момент той забеляза мухите, привлечени от миризмата на кръвта. Те бръмчаха и кацаха по мършата. Като размаха ръце, за да ги прогони, забеляза нещо още по-ужасяващо. От очите и раните на жената пълзяха ларвите им. Проклети ларви!

Той се отдръпна назад и затвори очи пред този кошмар. Въпреки смрадта пое дълбоко дъх. Не се изненада, че трепереше. Единственото по-зловещо нещо, което беше срещал в дългата си практика с грозни гледки, бяха удавниците. Тези подути, изгризани от рибите тела, които понякога изплуваха на повърхността на реките Ийст и Хъдсън. Тази жена изглеждаше като тях. Липсваха само ухапванията от рибите.

Дълбокото дишане имаше желания ефект; започна леко да се отпуска. Беше готов да продължи работата си. Наблюдаваше фотографът да се придвижва от задната страна на дивана, за да направи снимки от различни страни.

Никой обаче не беше подготвен за последвалата сцена. Когато светкавицата блесна отново, голяма, виеща се, тъмня сянка изведнъж се надигна иззад дивана и скочи към Косина и Толедо. Те отскочиха назад и извикаха.

Сянката се приземи на четири крака върху матрака, само на няколко сантиметра от трупа, с къдрава опашка, вдигната нерешително нагоре. Тя погледна към тавана и замяука сърцераздирателно.

— Това е просто една котка. — Кармен Толедо протегна ръка за я погали. Тя нервно се засмя и поклати глава. — Бога ми, за момент помислих, че виждам призрак.

— Аз също — промълви Косина. — Исусе Христе, една не изскочих от кожата си. — Голямата оранжева котка с тигрова шарка седна до трупа и започна безгрижно и елегантно да мие лапите си.

Косина уморено потърка очите си. От начина, по който бе реагирал, осъзна, че неблагодарната му работа започваше да му се отразява твърде зле. Той се бе ужасил като шестгодишно дете!

— Кой е главният тук? — Косина попита фотографа.

— Бен Съскинд. — Полицаят посочи към хлъзгащата се стъклена врата. — Той е на балкона. Поема си дъх.

Косина се присъедини към него, благодарен за глътките чист въздух. На тази височина въздухът беше студен, а вятърът пронизващ.

— Какъв е случаят, Бен?

Съскинд се обърна от парапета.

— А ти как мислиш? — Гласът му бе на човек, който вечно се оплаква, а очите му постоянно нервно примигваха. Носеше кариран, спортен жакет не по мярка, доста по-голям за него, а маншетите на панталона му служеха за пепелник. Той говореше с цигара, стърчаща от единия ъгъл на устата му. — Още едно мъртво момиче, ето какъв е случаят. Трябваше да послушам жена ми и да се пенсионирам.

— Аз също. Е?

Очите на Съскинд запримигаха по-бързо.

— Тя е на двадесет и четири години. Ако не бяха мухите и миризмата, изобщо, нямаше да я открием. Някой я е поставил по този начин на дивана. Хубава работа, нали?

— Господи. — Косина въздъхна дълбоко и отмести погледа си. Това поне обясняваше странния начин, по който ръцете й бяха опънати от двете й страни. Той погледна надолу към реката, където влекач с лодки бавно напредваше срещу течението.

— Името й е Джон Затопекова — продължи Бен Съскинд. — Манекен. Никой от агенцията й не е разбрал за случилото се. Изглежда е била в двуседмична ваканция.

— Ама че ваканция!

— Кажи ми де! Ако беше отишла на Маями Бийч, щеше още да е жива.

— Според тебе Маями Бийч щеше да реши всичко. За коя агенция е работила?

— Или „Форд“, или „Елит“. Сега проверяваме.

Косина кимна с глава.

Съскинд въздъхна и угаси цигарата си на парапета на балкона. После се наведе и сложи внимателно угарката в десния маншет на панталона си.

Косина го наблюдаваше и не вярваше на очите си.

— Още ли правиш това, Бен? — Той поклати глава. — Ти си отвратителен.

— А ти започваш да ми напомняш за жена ми — изсумтя Съскинд. После въздъхна. — Хайде, имаме да вършим работа.

Те се върнаха обратно вътре и продължиха да разглеждат трупа.

— Това е всичко, с което разполагаме сега. — Съскинд запремигва бързо. — Като я гледаш в това състояние, никога не би предположил, че е била едно от момичетата по кориците на списанията. Тези, модните списания. — Той поклати тъжно глава. — Погледни я сега. Заклана. Осакатена. Скалпирана. Кой казва, че смъртта не е най-великият изравнител в природата?

Любопитно женско лице, тъмно като полиран орех, с изтеглени, котешки очи, изпъкнали скули и черна коса като лъвска грива, надникна в дневната от ъгъла на тясното антре. Тя бе висока и ослепително ексцентрична.

— Какво става? — извика тя.

— Ей! — изкрещя Съскинд. — Някой да я изведе оттук!

— Аз живея тук, по дяволите, — каза ядосано красивата, черна жена, когато двама полицаи препречиха пътя й.

— Карм и аз ще се погрижим за нея — каза Косина и заедно с Толедо изведоха жената навън. Косина видя, че тя носи син куфар на колелца.

— Госпожице — каза той любезно, като разглеждаше красивото й лице с изумителни черти на пантера.

— Какво се е случило? — бързо попита тя. — Нещо на Джой ли?

— Да, госпожице — каза меко Косина. — Страхувам се, че е така. А вие коя сте?

— Оби Кути. Съквартирантката на Джой. Ние работим в една и съща модна агенция.

Косина се обърна към Толедо.

— Погрижи се за нея, Карм. Виж дали има приятели, при които може да отседне.

— Разбира се, шефе.

Толедо изглеждаше облекчена, че се намери повод да се отдалечи колкото е възможно повече от сцената на смъртта.

— Елате, госпожице — подкани тя любезно Оби Кути. — Нека ви помогна за куфара. Имате ли при кого да отидете? Приятелка или роднина, може би?

— Едгар! — каза красивата черна манекенка. — Никъде няма да отида без него.

— Едгар? — Кармен Толедо я изгледа озадачена.

— Котаракът.

31

— Лично аз бих предпочела твоята мансарда — отбеляза Катрин Жаклин Уорън Кейдж с прищипнатото си колежанско произношение, докато Р. Л. отключваше вратата на тухлената резиденция на Бийкъм Хил, обитавана от семейството му през последните двеста години.

Той сви рамене.

— След като почина баща ми къщата стана моя собственост. Или трябваше да се пренеса тук, или да я продам. Избрах първата възможност.

Тя застана по средата на тъмния паркет с разхвърляните по него пъстри червени килими. Вирна единия си лакът докато всмукваше от цигарата и се огледа наоколо. Фоайето беше огромно, от него лъхаше аристократичност. Следобедното слънце осветяваше богатите рубиненочервени и сапфиреносини цветове на облицовките от цветно стъкло от двете страни на входната врата. Върху Катрин се отразяваха цветни петна като в църква.

Портрети със сериозни лица — предци, облечени предимно в черно, с пестеливо количество дантела на яките. Бяха наредени стъпаловидно по стената, в златни рамки, нагоре по позлатеното стълбище.

— Има ли някой вкъщи?

Той поклати глава.

— Лесли е при майка си, а днес е почивният ден на прислугата.

— Добре. Значи сме сами. — Тя му се усмихна. — Никой няма да се меси в това, което ще забъркам за ядене. Покажи ми кухнята, скъпи.

Той бе изненадан.

— Не знаех, че можеш да готвиш.

Сребриста светлина заблещука някъде дълбоко в очите й.

— Има много неща, които не знаеш за мен — каза тя с пресипнал глас. — Е?

— Кухнята е там, отзад. Последната врата. — Той посочи към дългия коридор с много врати, който се простираше от другата страна на стълбището.

Тя кимна с глава.

— Остави всичко на мене. А ти се качи горе и се мушни в леглото. Аз ще донеса нещичко за хапване.

— Но не много — предупреди той. — Не съм много гладен.

— Ще огладнееш. — Тя отново се засмя. — Само почакай и ще видиш! — Пак се ухили. — След секунда идвам.

Тя удържа на думата си. Не бяха изминали и пет минути, когато той чу да го вика с нежен глас някъде от площадката.

— Р. Л.! Къде си?

— Втората врата в края на коридора.

— О кей. Продължавай да говориш, ще следвам гласа ти.

Обширната му спалня беше полуосветена и спокойна. Тъмнозелени драперии с ресни бяха спуснати плътно над прозорците и всеки път, когато ги подухваше вятърът, проблясваха тънки, диагонални ивици от слънчева светлина. Шумът от цивилизацията бе далечен и приглушен. Една муха, попаднала между две стъкла жужеше непрестанно.

Той чу пляскането на босите й крака върху паркета и повдигна глава от възглавницата. Катрин Кейдж бе застанала на вратата в отпуснатата поза на Рита Хейуърт — едната й ръка почиваше върху страничната рамка, а другата лениво бе хванала закръгления й ханш. Тя наблюдаваше реакцията му с полузатворени, сладострастни очи.

Той мълчеше. Нещо стегна гърдите му.

Катрин Кейдж, дъщеря на Американската революция, принцеса от Бийкъм Хил, наследничка на чиста и непрекъсвана кръвна линия, която стигаше до първите заселници и техния почитан Мейфлауър, трябваше някъде по родословното си дърво да е имала поне един-двама прародители със съмнително поведение. Защото сега тя носеше два облака от разбита сметана върху гърдите си и от кръста нагоре бе съвсем гола, ако не се брояха двете хлъзгащи се надолу яркочервени черешки, от които капеше розов сок. Те би трябвало да са зърната й. Що се отнася до слабините й — те бяха нещо съвсем друго. Размазана розова маса от още разбита сметана, само че този път обилно смесена с ягодов конфитюр.

— Е? — каза тя нетърпеливо. — Какво ще кажеш?

Първата му реакция беше да се разсмее.

— Какво си облякла? — опита се да се пошегува той. — Пяна ли?

Хуморът очевидно не влизаше в нейния сценарий.

— Бита сметана — произнесе тя с шепнещ глас и сериозно лице. Очите й ярко блестяха. С показалец тя преднамерено загреба сметана от гърдите си и ритуално го облиза. — М-м-м, цялата съм сладка и вкусна за тебе, Р. Л. — прошепна тя сладострастно. Закиска се похотливо. — „Вкусна като сладко пръстче“, както би казал покойният полковник.

— Сигурен съм, че си сладка — каза той със застинала усмивка. — Имаш ли други трикове в репертоара си, които не познавам?

Тя го изгледа остро.

— На подбив ли ме вземаш? — укори го тя. Намръщи се и описа малки кръгчета в сметаната около черешовите зърна. — Хайде, Р. Л.! Оближи ги!

Приближавайки се, тя загреба още сметана от гърдите си и я поднесе тържествено към устните му.

Той стисна устата си и извърна лице.

— По дяволите! Колко си бил благочестив! — възкликна тя. Очите й ту потъмняваха, ту светваха. Гневно размаза сметаната върху затворените му устни, бузите и очите му, в желанието си да го нарани и унижи.

Ръката му се стрелна със скоростта на светкавица. Хвана елегантната й тънка китка, укроти я и я задържа на разстояние от себе си.

— Нека се разберем — каза той тихо. — Не обичам да смесвам храната със секса. Разбираш ли? Едното обичам в чинията си, а другото — в леглото.

Тя се намръщи и остана безмълвна.

— Ясно? — той я погледна почти състрадателно. — Бъди добра към себе си — посъветва я с шепнещ глас. — Не съм твоят тип. Иди и си намери някоя жертва, която обича десертите.

Тя повдигна брадичката си предизвикателно.

— Ако това не ти харесва, какво тогава?

Той се усмихна.

— Знаеш ли кои са основните неща? Мъжът и жената. Даваш и получаваш. — Той се спря, после допълни с мек глас: — Любиш се.

Тя се загледа в него.

— Ти си пълен с глупости — каза тя без злоба.

С рязко движение той я отблъсна и пусна ръката й. Тя падна по задник и остана на килима до леглото, с коса, свлечена върху лицето й. За момент изглеждаше укротена. После бавно погледна нагоре и прибра с пръсти кичур от лицето си. Устните й бяха полуотворени и тя облиза с върха на езика безупречните си зъби.

Той стана и я погледна отгоре.

— Душът е там — каза той рязко, като посочи вратата на другия край на стаята. — Предлагам да измиеш тази щуротия и да си вървиш.

— Копеле — каза тя тихо, с почти безизразен глас. — Ти, жалко, мръсно лайно. Трябваше да го зная. — Тя се изсмя цинично. — Това е последният ми обед с тебе — добави тя, макар че нямате нужда да го казва. После отметна главата си назад, вероятно, за да възстанови достойнството си. След това се изправи на крака и се запъти към банята.

Той я проследи уморено с поглед, но дори не мигна, когато тя яростно затръшна вратата. Очакваше го.

Той поклати глава, като се чудеше на глупостта си. Какво ставаше с него? Толкова ли отчаяно се нуждаеше от жена, че хвана първата акула, която се изпречи пред него?

Не, мислеше той, не беше така. Нуждаеше се от женска компания, не от секс, за да разсее мислите си за Едуина.

Каква глупава причина, за да спи с жена! Лицето му потъмня от презрение към себе си. За да се накаже, веднага завърза вратовръзката си и я стегна като примка.

Едуина стоеше пред изправения статив и почукваше зъбите си с току-що подострения молив. Тя се взираше с неприязън и с присвити очи в незавършената пастелна скица, която вчера бе започнала. Това беше рокля почти като монашеска роба — с висока яка, завършваща с ръждива шапка болеро на карета, като качулка, която сякаш я гледаше подигравателно. Дори светлоръждивото, пухкаво каре и мекият, гладък, сив, вълнен плат, който щеше да използва и за целта го беше разстлала на работната маса пред себе си, не можеха да подобрят настроението й.

Беше почти четири часа. Тя се беше заключила в кабинета, превърнат в ателие, откакто се беше завърнала от злополучната среща с госпожица Брекмън. С какво можеше да се похвали през изминалия час и половина? С нищо. Абсолютно и безусловно с нищо.

Тя зачука с молива по зъбите си с нова сила. Ако божественото вдъхновение не дойде скоро целият следобед щеше да бъде опропастен и още един ден щеше да бъде пропилян. Проблемът беше как да мобилизира творческата си енергия след последния си неуспех.

Защо, защо не идваше вдъхновението! Не беше ли възможно да не мисли за грубата действителност и да продължи работата си? Нима Ван Гог не беше рисувал с ожесточение, независимо от това, че го е гнетяла най-ужасяваща нищета? А Балзак не е ли писал шедьоври при същите обстоятелства? Ами бедният Бизе? Не е ли композирал цяла поредица от отхвърлени опери, докато накрая е създал великата „Кармен“, след което веднага е починал? Да. Всички са творили, въпреки трудностите. И ако те са успявали да постигат толкова много при най-неблагоприятни условия, защо тя да не направи същото? Да седи така, да се вайка и стене и да се самосъжалява — това може само още повече да прекърши волята й. А времето не спираше. Времето, този лукс, който най-малко можеше да си позволи.

Времето, мрачно си спомни тя, като че не го осъзнаваше поне десет пъти в час, е нари.

Тя постави ръце със сключени пръсти на тила си решително и напрегна волята си да се съсредоточи върху рисунката. Напрежението беше толкова силно, че листът сякаш се въртеше пред навлажнените й очи.

— По дяволите! — извика тя силно. — Дявол, дявол, дявол да го вземе!

Едуина присви очи, за да събере във фокус размазания образ на рисунката. Още дълго се взира в нея. Дрехата, която имаше в представите си, изглеждаше толкова измамно семпла. Но именно тази простота, почти архитектурно чистата й линия, я правеха невероятно привлекателна. Страхотна. Великолепна. Магия. Да, магия. Едуина се убеди, че тя, като краен потребител на модно облекло, ако я види на витрината, не би устояла и би я купила веднага. А не беше ли именно това същественото?

Да! Или поне така би трябвало да бъде.

Защо, по дяволите, тогава да не се захване да си довърши работата?

Тя простена, обезкуражена. Как да го направи, като се чувстваше победена и толкова сломена? Проклятие! При тези обстоятелства дори и Полиана би се предала. Време, наистина крайно време беше, мислеше тя, да хване бика за рогата и да го погледне право в страшното му лице. Но защо трябваше да се мъчи като куче да създава дрехи, когато нямаше начин, просто никакъв начин на този свят, колекцията й да се реализира, още по-малко да попадне в магазините.

Тя се олюляваше на стола, като въздишаше тежко. Парите? Защо всичко опираше до едно толкова прозаично, убиващо творчеството, но необходимо нещо — парите?

По дяволите желанието ми за творчество! — проклинаше тя мислено. Взря се в рисунката на статива още един, последен път.

След това успя да прогони всички тези мисли.

Но остана на стола си. Дори ставането и струваше огромно усилие. Мрачна депресия, предизвикана от суровата действителност я правеше напълно безчувствена. Каква глупачка беше! Да иска да създаде собствена модна фирма! Глупава, детинска прищявка!

Трябва да си признаеш, Едс, момичето ми, каза си тя безмилостно, че въпросът не е само в това някой да инвестира пари за тебе. Ти имаш за цел да направиш пробив в една от най-често фалиращите индустрии на тази земя! Помисли си! Независимо от големия шум в средствата за масова информация, външните прояви на успешен бизнес и главоломния възход, дори къщата на Кристиан Лакроа, по волята на бога, беше загубила четири и половина милиона долара само през първата година след нейното основаване. Ами Стивън Спраус? А Дейвид Камерън? Виж какво става с тях. Списъкът продължава и по-нататък. Ти по-добре от всеки друг трябва да знаеш, че и най-надарените моделиери, с приетите по най-сензационен начин колекции, могат да загубят пари като нищо. Събуди се, момиче! Какво те кара да мислиш, че светът има нужда от още една моделиерка?

Едуина седеше неподвижна като статуя. Кръвта й изведнъж изстина.

И все пак, съзнанието й неумолимо работеше. Какво те кара да мислиш, че си толкова изключителна? Може би не си достатъчно добра! Не е ли възможно да си се заблуждавала през всичкото това време и да не притежаваш необходимите качества?

Непременно трябваше да се отърве от тези пагубни мисли. Потърка уморено лицето си с ръце. Защо да не разсъди по-трезво? От гледна точка на бизнеса? Може би трябваше да сравни проектите си с това, което беше на пазара и да види дали биха били конкурентно способни? Ето това вече беше добра идея. Тя можеше да отдели малко време и да… Трябваше й много време, за да започне от седемдесетте години — не, дори от шестдесетте години — и да проследи успехите и още по-важно, неуспехите на различните колекции и моделиери. Да види кой се е провалил и по възможност, защо. По този начин поне тя не би поела риска да повтаря грешките на другите. Защото зад всяко известно име, зад всяка „Кризия“, „Ралф Лорен“ или „Валентино“, имаше цяла дузина като „Вундеркиндер“, които се бяха появили на сцената, само за да бъдат отстранени като бурени от суровите закони на Дарвинизма, действащи и в модата.

Без повече да се колебае, като все още въздишаше тежко, тя се разшета из стаята, за да извади модните списания от вградените етажерки и да ги подреди на отделни купчини. Когато свърши, тя бе изградила един миниатюрен Манхатън от разхвърляни хартиени небостъргачи, стигащи до гърдите й. Може би ще бъде по-добре да ги постави в кръг? Много внимателно тя ги подреди наново, така че Манхатън се преобрази в Стоунхендж. Ето. Така беше много по-добре. После, като върховна жрица, Едуина седна със скръстени крака в средата на внушителния си хартиен храм. Като посягаше към върха на всяка купчина, тя събра всички броеве на списанията от април 1989 година.

Сега.

Сега, най-сетне, бе готова да започне.

Взе най-горното списание от новата купчина, сложи го тържествено на скута си и се вгледа в него. Трябва да е вездесъщото „Вог“, помисли тя. Кое друго можеше да съдържа 564 респектиращи страници, които трябваше да бъдат прелистени?

Бавно започна да обръща страниците отпред назад.

„Вог“ бе последвано от „Харпърс Базар“.

„Базар“ от „Ел“.

Бавно, картина по картина, страница по страница идващите на мода дрехи започваха да й въздействат визуално. Дълбоко в нея нещо се задвижи — първо, съвсем леко, като пърхането от крилете на птичка, после по-силно, като пляскането на крилете на гарван. Ако не грешете — а тя не мислеше, че греши — това, в което беше вярвала през всичкото време, бе вярно.

— Знаеш ли, Едс, момичето ми — възхищаваше се тя на глас, — твоите неща съвсем не са лоши.

След половин час тя промени дори това свое мнение за работата си. Както се беше привела над списанията, изведнъж се изправи.

— Не са лоши, по дяволите! — възторжено възкликна тя. — Аз съм дяволски добра! — Гласът й се снижи до шепот. — Всъщност, аз съм по-добра от повечето от тях. Ами… аз… аз съм като най-добрите — Бил! Оскар! Антонио! Боже!

Едуина предпазливо се опита да охлади ентусиазма си. Дали не отиваше твърде далеч? Наистина ли беше толкова добра? Или беше просто самолюбива?

Смутено си пое въздух и шумно въздъхна. Това бяха мъките на творчеството; то беше индивидуален процес предназначен за отшелници, а не за жизнерадостни, общителни хора. Постоянните съмнения толкова лесно изяждаха всичко. Може би затова и най-надарените моделиери имаха нужда от компания — някой, с когото да споделят идеите си. Нали Валентино имаше Джанкарло Джамети? А Ив Сен Лоран — Пиер Берже и Лу Клоусовски? Нямаше ли и Оскар де ла Рента някого също? Да, по дяволите, тя също имаше нужда от някого! Някой с критични очи и състрадателни уши; някой, който може приятелски да те потупа по рамото и да те окуражи с думи…

Тя рязко вдигна глава и очите й широко се отвориха. Имаше такъв специален човек! И защо не се беше сетила за него по-рано? А като си помислеше, че го беше избягвала! Защо? Той вероятно знаеше по-добре от нея какво се продаваше в магазините и какво не. Поне като се има предвид дългия му опит в търговията на дребно, би трябвало да е така.

Изведнъж нещо се роди дълбоко в съзнанието й.

Редици от нейни дрехи в един от най-големите универсални магазини в страната…

Тази картина й изглеждаше толкова реална, ме се наложи да примигне, за да се опомни къде е.

Въпреки това малкият кабинет с етажерки по стените сякаш се превърна в голямо, блестящо пространство. Тя си представи сребристите, стоманени ескалатори, които безшумно се движеха нагоре и надолу, возейки купувачи, отрупани с пакети… почти усети наелектризираната атмосфера от възбудата да притежаваш нещо, радостта от пазаруването!

Като насън тя наблюдаваше как нетърпеливи ръце тършуват из рафтовете с прекрасни дрехи — купища, купища от цветни палта, поли и рокли… всяка една от тях все по-красива… всяка, дискретно носеща нейния етикет.

По ръцете й пробягаха тръпки.

Нали Р. Л. й беше предложил подкрепа?

Да, но това беше преди известно време.

Но нали й беше предлагал няколко пъти?

Не мога, каза си тя. Това е въпрос на гордост и принцип.

Можеш! И трябва! Необходимо е само да преглътнеш малко от ненужната си гордост. Не искаш ли да си моделиер? Не вярваш ли достатъчно в себе си!? Ами тогава, за бога, поеми риска! Направи го!

Пое дълбоко дъх и протегна ръка към телефона с треперещи пръсти. Вдигна слушалката и набра единадесетте цифри на офиса на Р. Л. в Бостън.

— Офисът на Шаклбъри, добър ден — отговори напевен глас.

— Здравейте. Сали ли е?

— Да, госпожо — каза секретарката на Р. Л.

— Тук е Едуина Дж. Робинсън. Там ли е той?

— Съжалявам, госпожо Робинсън. Извън офиса е.

Извън офиса? Сърцето на Едуина се сви.

— О — каза тя. — Разбирам. Знаете ли дали ще дойде пак?

— Съжалявам, нищо не ми каза.

— Е, благодаря, все пак. Ще се опитам да го намеря вкъщи.

— Госпожо Робинсън, не бих ви посъветвала да…

Но Едуина вече беше прекъснала връзката и светкавично набираше с молива си номера на резиденцията на Р. Л. на Бийкъм Хил.

— Моля те, бъди там — молеше тя на глас.

Възможността да говори с него и да сподели решението си относно кариерата й наелектризираше всяка частица от нея. Поради самия факт, че му се обаждаше, тя се почувства внезапно облекчена, освободена от всичкия емоционален и професионален товар, който й тежеше. Глупаво беше, разбира се, пълна щуротия, но тя наистина се чувстваше — възможно ли бе това? — да, като нов човек!

Звукът от първото позвъняване й подейства като първокачествен адреналин.

32

С високо вдигната глава, увита в бяла, хавлиена кърпа със син монограм „РЛШ“, като с висок тюрбан, Катрин Кейдж излезе от банята. От нея капеше вода. Друга кърпа, също с такъв монограм, беше опасала около себе си като роба в стил „Дороти Ламур“. Тя преднамерено я развърза пред Р. Л. и много бавно започна да се подсушава.

Той я наблюдаваше безмълвно. Струваше му се, че вече часове се триеше и подреждаше дрехите, които беше донесъл от долния стаж, докато тя се къпеше. Всяко нейно движение сякаш показваше, че разполага с безкрайно много време.

Първо, седна на леглото и, като не преставаше да го гледа през лениво мигащите си клепачи, повдигна високо добре оформения си крак и опъна чорапа си с бавни, провокиращи движения.

Р. Л. усети някаква топка да се свива в гърдите му, докато продължаваше да я наблюдава с нарастващо напрежение и надигащ се гняв. Не можеше ли да побърза? Катрин не беше част от неговия живот. Тя беше кобра, жена убийца, жадна за секс като тези малки, хилещи се глави на Пак, които радостно излапваха всичко, което им се изпречеше на пътя. Беше сгрешил, че я доведе тук. Много беше сгрешил. Вероятно това бе една от най-големите му грешки. Но със сигурност не толкова голяма, колкото тази от преди четиринадесет години, когато позволи на Едуина да прекъсне връзката им. Това, вече го знаеше, бе най-голямата грешка в живота му. Тогава трябваше да се бори. По никакъв начин не биваше да й позволи да му се изплъзне между пръстите.

С ръце в джобовете, той нервно крачеше из стаята като току-що хванато в клетка животно, което търсеше спасение.

— Бих желала да спреш да се разхождаш така припряно, скъпи. — Катрин нахлузи презрамките на сутиена си. — Защо не седнеш на едно място?

Той не й обърна внимание и тя продължи да се занимава със сутиена си. Първо го закопча отзад, после го поглади отпред.

Телефонът до леглото започна тихо да звъни.

Р. Л. веднага се спря и погледна към него, но не се приближи, за да отговори. Не, при положение че Катрин седеше до телефона. Който и да се обаждаше, просто трябваше да опита пак. Що се отнасяше до него, докато не изкараше Катрин от тук, целият свят можеше да почака.

Полуусмихната, Катрин посегна грациозно с ръка и забарабани провокиращо с дългите си пръсти върху вибриращата слушалка.

— Нека си звъни — каза той тихо.

Но тя, като повдигна вежди към него, отпусна пръстите си и вдигна слушалката.

— Резиденция Шаклбъри — бодро прозвуча гласът й. — Кой е там? — Тя се заслуша за момент. — Кой? О-о, мно-о-го съжалявам, скъпа, но той… ами… — Погледна към Р. Л. в другия край на стаята и цинично му намигна… — Той е ужасно неразположен в момента. Не може ли да почакате докато си отида? Почти съм се облякла вече. Ще му предам, че сте се обаждали. Едуина ли казахте, че се казвате?

Р. Л. подскочи като ужилен.

— Дай ми слушалката! — извика той и се втурна през стаята, за да я грабне от ръката й.

Но Катрин се отдръпна и не му позволи да я вземе.

— Трябва да отивам, скъпа, тигърът се събуди отново! — каза тя бързо по телефона и посегна да остави слушалката на мястото й.

Р. Л. успя да я изтръгне от ръката й.

— Едс! — извика той отчаяно в нея. — Едссс!

Но сякаш крещеше в празен тунел. Полазиха го ледени тръпки. Осъзнаваше, че му, беше нанесена непоправима щета. Можа да чуе само далечно щракане, силно и окончателно, като затръшването на затворническа врата.

Първо дойде гневът.

— Върви по дяволите, Р. Л. Шаклбъри! — Едуина тресна слушалката. — Дано попаднеш в огъня на пъкъла!

Копеле! Двойствен идиот, воден от пениса си! Защо мъжете не можеха да мислят с мозъка си? Защо умът им винаги беше в оная им работа?

После почувства болката.

Някъде в нея се надигна стон и изплува нагоре като мехурче, после избухна силно и отчайващо. Сълзи пареха очите й, но тя храбро ги задържаше. Изтри потеклия си нос с китката на ръката си. Дълго време просто седеше там с присвити рамене, като дишаше конвулсивно. Чувстваше се толкова празна, толкова изтощена. Използвана и захвърлена.

„Бих желал да промениш решението си и да останеш с мене тази нощ“.

Така беше казал онази първа вечер, след ужасната вечеря у семейство де Рискал.

„Едс, момичето ми. Обичам те. Имам нужда от теб…“

Така й беше шепнал, когато я беше повдигнал, за да я целуне, докато се притискаха един към друг като магнити.

„Ти си разведена, аз също съм разведен. Свободни сме, Едс! Дори и децата ни се разбират. Защо не направим голямата стъпка? Само всевишният знае колко те обичам…“

Думите му отекваха, гърмяха и скърцаха фалшиво.

Лъжец!

Думата експлодира в съзнанието й като бомба.

Внезапно замахна с ръка и удари ожесточено най-близката купчина от списания. Купът от „Вог“ се разклати като небостъргач при земетресение, преди бавно да се срути върху следващия куп от „Харпърс Базар“, който от своя страна се строполи върху стоящата до него купчина от британския „Вог“.

Бавно, като разпадащо се домино, конструкцията от списания „Стоунхендж“ се срути и се превърна в гигантска маса от разруха.

33

Денят беше изтощителен.

Сутринта д-р Дънкан Купър беше оправил нос, беше опънал едно лице; освен това бе довършил работата си върху трима пациенти от клиниката и трима външни.

След обед той беше присаждал скули, отстранявал татуировка, премахвал белези по кожата и подкожни мазнини. Междувременно бе имал консултации с бъдещи пациенти за обсъждане на възможната хирургическа намеса.

Единствената му почивка бе едночасовият му обед с Алелуйа и двадесетте минути преди това, когато бе отскочил до „Сентрал парк“, за да види Били Доун, която се снимаше за модни списания.

Не бе учудващо, че Дънкан бе изтощен — но не достатъчно, за да се измъкне от срещата си с Били Доун. За нищо на света не би го направил. По дяволите, на човек трябваше нещо да му хлопа или да е педераст, за да може да й устои.

След като приключи работният му ден, той прекара четиридесет и пет минути в банята на втория етаж на къщата си, в съседство с клиниката. Подсвиркваше си, докато вземаше душ. Подряза и изпили и без това късите си нокти. Обръсна се с изключително внимание за втори път този ден. Напръска се със скъп одеколон. Сам се удиви, като изрови всички тези тоалетни принадлежности, подаръци за рождения му ден или за Коледа от бивши приятелки, които никога не бе използвал. Опита друга прическа. Постоянно се оглеждаше в голямото огледало от всички посоки, като издуваше гърди и се въртеше ту наляво, ту надясно. Замисли се, че трябва да започне отново да посещава спортната зала. Безуспешно се опита да мисли за нещо друго, освен за срещата.

Това се оказа невъзможно.

Били Доун. За бога. Какво имаше в нея, което го караше да се чувства като носен от облак в опияняваща еуфория? Дали не беше нейната невинност? Невероятно, но факт бе, че тя не осъзнаваше до каква степен бе красива. Или пък вътрешното й излъчване и начинът, по който тя караше един мъж да мисли, че е единственият на света.

Той изпитваше желание да затанцува. За бога, чувстваше се като владетел на света. Внимание, Доналд Тръмп!

Дънкан отиде в спалнята си и прекара още четиридесет и пет минути в обличане — нещо, на което той не обръщаше особено внимание и друг път му отнемаше не повече от пет минути. Тя заслужаваше добре облечен мъж. Като си помислиш, дори нещо повече от това. Том Круз, навярно. Или Мел Гибсън.

Забрави за тях. И Дънкан Кунърси го биваше.

Той облича четири различни костюма и шест различни ризи, преди окончателно да се спре на сиво-синьото, двуредно, карирано вълнено сако, сиви габардинени панталони и тъмно, тюркоазено поло от кашмир. После обу меки, сиво-сини мокасини с тънки ходила. Нямаше да носи връзка тази вечер. Искаше да изглежда непретенциозно, естествено.

След час и половина за тоалет и обличане той се отправи към колата си с бодри стъпки и приповдигнато настроение.

Откакто бе купил къщата от другата страна на клиниката, той се радваше на едно от най-редките неща в Ню Йорк — истински частен гараж; бе отпразнувал това събитие като купи ново-новеничко, бързоходно, червено „Ферари“. Като се качи в него, погледна часовника си от „Булгари“ — спортен, неръждаем, но не златен, както при снобите на средна възраст. Имаше още половин час до срещата му с Били. Защо да не се поразходи из квартала дотогава? Да пораздвижи автомобила си?

Защо не, наистина?

Той пое въздух, доволен. Ферарито миришеше на кожа и високооктанов бензин мъжествено, мъжествено. Ниската седалка му позволяваше да следи пътя на височината на фаровете на колите.

Бр-р-р! Едно леко докосване на педала за газта и тигърът йод капака зарева. Колата подскочи напред.

Възбудата му бе огромна. Ръмжащата машина бе като фурия.

Зави надясно и се насочи към „Медисън“. Чувстваше как моторът подрусваше лъскавото шаси и се усмихваше. Обикновено одухотворените му, меки очи, сега проблясваха демонично. Как иначе. Затворен бе в черупка от метал и стъкло като рицар в старинни доспехи. Той сложи Дженис Джоплин в касетофона.

На червената светлина на ъгъла на Седемдесет и втора и „Лекс“ една пищна брюнетка на задната седалка на едно такси, го огледа сладострастно. Той й се усмихна, намигна й, но в момента на смяната на светлината излетя като ракета.

Джеки Стюарт, можеш да умреш от завист!

Той пееше заедно с Джоплин. Беше цар на улицата, господар на асфалтовата джунгла. Да караш „Ферари“, помисли той, бе почти толкова — макар не чак толкова — хубаво, колкото секса.

Чувстваше се щастлив, но се чудеше: „Дали не тръгвам назад в развитието си? Тази кола, да не би да представлява играчка за изпадащи в криза хора на средна възраст? Нещо като хромиран пенис?“

Майната му. Той се радваше на колата и не го беше грижа какво биха мислили другите. Ако ще и завистниците да го разкъсат на парчета. Винаги е бил верен на себе си и нямаше намерение да се променя.

Денят бе изтощителен.

Сутринта Шърли Силвърстайн, понастоящем Били Доун, беше правила снимки за сутиените на „Мейдънформ“.

След обяд беше се снимала на открито в „Сентрал парк“ за „Вог“. След това Олимпия я изпрати на среща с художествения директор на рекламната агенция „Финк, Сендс и Сандърс“, а след това с Фриц Стайнърт, вицепрезидент на „Мистик Козметикс“.

Междувременно, трябваше да се срещне с модния редактор на „Вог“ и художествения директор на една фирма, произвеждаща фиксатори за коса.

Единственият й отдих бяха няколкото минути, когато Дънкан Купър се беше отбил в парка. Обядът й се състоеше от една кофичка нискокалорично кисело мляко, изядено в движение.

Краката вече я боляха от умора. Вратът й беше отмалял от дългите часове, в които трябваше да го протяга във всички посоки. Устните я боляха от редуващите се една след друга подкупващи усмивки и съблазнителни гримаси.

Не беше учудващо, че Били Доун беше изтощена — но не достатъчно, за да не отиде на срещата с Дънкан Купър. Нищо, освен атомен взрив, не би могло да я накара да се откаже от нея. Приятна външност, силен характер, одухотворени, блестящи очи и симпатични, непокорни, руси къдрици, прошарени с бели кичури, покриващи главата му — той беше всичко, което едно момиче би могло да желае. При това в такава превъзходна опаковка! Не беше ли той един на хиляда! Освен това миналата зима, когато тя беше като развалина, именно на него дължеше пълното си възстановяване.

Щом свърши работният й ден тя се забърза към дома си във високата сграда на „Шестдесета улица — Изток“.

Телефонът звънеше, когато тя влезе в апартамента. Остави го да звъни. Не очакваше никакви обаждания, а освен това телефонният секретар бе включен. Който и да я търсеше, можеше да остави съобщение. Имаше по-важни неща, с които да си запълни времето — трябваше да се подготви за срещата си с Дънкан Купър.

Тя влезе в банята и положи големи грижи за себе си. Говореше си тихо и весело. Попя си, докато вземаше душ. Продължаваше да си тананика, докато решеше дългата си до кръста коса. Подсвиркваше си докато пилеше, заглаждаше и лакираше дългите си безупречни нокти. Замълча, докато съсредоточено и внимателно бръснеше дългите си стройни крака.

Като приключи с тези дейности, с хладни пръсти сложи парфюм зад ушите си и в падината между малките си гърди. Огледа внимателно голото си тяло в огледалото. Както винаги съжаляваше, че бюстът й не беше достатъчно голям. Мина й мисълта да си направи нова прическа. Разсъждаваше върху това, дали да не си сложи повече грим от обикновено, но после отхвърли тази идея. Опита се да не мисли само за срещата.

Все едно да спечелиш от лотария и да не мислиш за това.

Очите й горяха. Тя дълбоко въздъхна. Дъхът й секваше от нетърпеливо очакване.

Д-р Дънкан Купър. Господи! Какво имаше в него, което наелектризираше всяко нейно нервно окончание и предизвикваше искрящи тръпки, които танцуваха по гръбнака й? Дали това бе неговата непретенциозност — естественото му отношение към всичко наоколо, или пък естествената му топлота и искрен поглед, с който я гледаше и я караше да се чувства като единствената жена на земята? Каквото и да беше, то я караше да изпитва желанието да размери ръце и да танцува, танцува. По дяволите, още съвсем малко трябваше да се развесели, за да могат да я снимат в някой филм на Дисни.

Били Доун се върна в спалнята си и почувства, че радостта й се изпарява в момента, в който отвори хлъзгащите се врати на гардероба. Планина от дрехи — чисти и изгладени, чисти и неизгладени, но най-много мръсни — се строполиха върху нея, заплашвайки да я заровят цялата. С вик на изненада тя отскочи назад, за да избегне лавината от дрехи. После застана отпред и се загледа. Нищо, нищо, освен редица от телени закачливи, тревожно празни телени закачалки, които висяха на рамката за дрехи! Възможно ли беше това? Удари се по челото. По дяволите! Толкова беше заета напоследък, че бе забравила да даде дрехите си за пране и почистване. От седмици се канеше да го стори, но все нещо по-спешно й беше попречило да го направи.

Сега можеше да се озове в някой ужасно скъп ресторант, цялата измачкана, а бликащата светлина от свещ щеше да открие всяка гънка и всяко петно по нея. Дънкан щеше да си помисли, че е като прасе: и кой би го обвинил за това?

Сподавяйки риданията си, тя коленичи и нападна дрехите. Някъде в тази бъркотия все трябваше да има нещо, което да облече, нали? Но колкото повече ровеше из роклите, полите, панталоните, блузите, толкова повече я обхващаше паника и объркване. Накрая жестоко прехапа устни, прегъна крака и седна върху тях. Какво да облече? Няколкото чисти дрехи, които успя да отдели бяха от тези, които наричаше всекидневни — удобни, немачкаеми. Носеше ги по време на работа, за да ги облича и съблича за секунди. Те едва ли бяха от романтичния тип дрехи, които се носеха при важни срещи. Нищо от това, което имаше не й се виждаше подходящо, нищо не я вдъхновяваше. Въпреки че сегашната й заплата беше астрономически висока, тя не беше харчила достатъчно пари за наистина хубави дрехи. И за какво? Досега тя почти никъде не беше излизала. Е, като изключим киното, случайните игри с топка или непретенциозен ресторант в квартала, но това бе всичко. Освен това, след като човек е прекарал цял ден в обличане и събличане на едни от най-скъпите дрехи в света, кой би пожелал да се върне вкъщи и да продължи да прави същото? Домът беше място за почивка с навити ръкави и панталони. Всъщност, като си помислеше, беше стигнала дотам, че смяташе за нормално всеки път, когато си сменяше дрехите, да й се заплаща.

Тя огледа с неприязън една смачкана на топка блуза и я захвърли настрана. Противно на една стара поговорка, тя имаше къде да отиде, но нямаше какво да облече.

По дяволите.

Отново отчаяно затършува из купчината от дрехи. Поли и рокли политаха зад нея и падаха на килима. О, боже! Къде беше кръстницата вълшебница, сега, когато се нуждаеше от нея. Твърде много ли беше да желае да притежава един екстравагантен тоалет? Дънкан Купър заслужаваше на ръката му да се обляга красиво облечена жена.

Накрая избра бял чорапогащник, къса черна рокля с широки презрамки, свободна лилава туника от кадифе и удобни плоски еспадрили.

Огледа се критично в голямото огледало. Не изглеждаше лошо. Е, във всеки случай, просяците не можеха да избират. Дали й харесваше или не, това бе най-доброто, което можеше да направи.

Надяваше се да не го разочарова.

След позвъняването на портиера и съобщението, че Дънкан Купър е долу, тя грабна лимоненожълт, дълъг до глезените памучен шлифер и се забърза към асансьора.

Когато стигна преддверието, портиерът посочи към навеса, където лъскаво, червено „Ферари Тестароса“ с леко ръмжене раздвижваше въздуха зад себе си. Дънкан Купър се наведе над седалката до него и отвори вратата, когато я видя да идва.

За момент тревогите за облеклото й бяха забравени.

— Това ли е твоята кола? — Тя я огледа с възхищение по цялата й дължина. — О-о!

Той я погледна с приковани в нея очи. Сънуваше ли или това беше наистина най-великолепната жена, която някога бе виждал? Да. Несъмнено, неоспоримо, това беше така.

— Ти заслужаваш това „О-о“ — каза той с лека усмивка. — Какво чакаш? Скачай, красавице и затягай колана!

34

Р. Л. Шаклбъри очакваше студено посрещане — след фиаското по телефона той едва ли заслужаваше нещо друго. Не би обвинил Едуина дори ако се опиташе да му извади очите.

Адски огън да изгори проклетата Катрин Кейдж! — Мислеше той мрачно. — Огън да порази и мене! Как можах да допусна глупостта да се оставя на волята на пениса си?

Минути преди да се качи на самолета в Бостън, той се обади на секретариата си Сали и й нареди да се разпореди Едуина да получава огромен букет цветя всеки час.

— Това да не е във връзка с Катрин Кейдж? — попита Сали с основание, както обикновено.

— Гледай си твоята работа — каза й той без раздразнение. — Погрижи се цветята да се доставят точно на всеки кръгъл час.

Решил да направи всичко възможно, за да спечели отново благоволението на Едуина, след като пристигна на летището „Ла Гуардия“, той взе такси и се отби в цветарския магазин, където купи всички цветя от витрината.

— Всичките? — попита цветарят, който щеше да затваря магазина и не можеше да повярва на добрия си шанс.

— Всичките — повтори Р. Л.

— Вие плащате — засмя се цветарят.

Р. Л. изпълни задната седалка с планина от цветя и седна на предната до шофьора. Настроението му малко се беше подобрило. Макар че тя все още би могла да му извади очите. Какво от това? Той ще бъде любезен с нея, докато, рано или късно, тя престане да се съпротивлява. И тогава ще му принадлежи отново.

Така с още едно екстравагантно предложение за мир, Р. Л. се отправи към Сан Ремо с добродушна, но уверена усмивка.

Колкото и да се опитваше, Били Доун не можеше да прогони мрачните мисли от съзнанието си. Те се появиха в момента, в който подминаха Четиридесет и втора улица и сега, като приближаваха Тридесет и четвърта улица по „Франклин Делано Рузвелт Драйв“, главата й буквално се пръскаше от полузабравената песен „Даунтаун“.

Може би за Петула Кларк едно посещение в центъра би означавало да забрави всякакви тревоги и грижи, но за Били Доун това означаваше съвсем други неща. За нея центърът означаваше:

Мотоциклети.

Грубияни.

Насилие.

Страх.

Наркотици.

Сбивания.

Изнасилване.

Центърът не беше свързан с добри спомени за Били Доун.

Никога нямаше да бъде. Никога не би могъл да бъде.

Когато светлините на комплекса „Уотърсайд“ преминаха край тях отляво, тя проговори.

— Къде отиваме?

Гласът й беше слаб и притеснен.

Тя се приближи до Дънкан, колкото й позволяваше преградата на седалката.

— О, на едно специално място — каза неопределено Дънкан. — Мисля, че ще ти хареса. Защо?

Лицето на Били беше напрегнато.

— Далече ли е?

— Не много далече — каза Дънкан. Като усети смущението в гласа й, той я погледна. — Почти пристигаме.

Тя кимна и тревожно погледна напред към огромната огърлица от рубиненочервени светлини на колите пред тях.

Отново усети погледа му върху себе си. Тя продължаваше да гледа напред; лицето й се осветяваше от светлините на движещите в обратна посока автомобили и пак попадаше в сянка.

— Хей — каза той, като се усмихна загрижено. — Тук ли си?

— Да — каза тя тихо — тук съм, докторе. — Тя погледна още към движещите се коли, после обърна глава към него. — Не може ли да не се приближаваме повече до центъра, докторе? Бих предпочела да не отиваме по-нататък.

Той трепна и погледна към нея в полутъмнината. Гласът му беше нежен и разбиращ.

— Разбира се, скъпа каза той, като даде мигач и се огледа, преди да смени лентата за движение. Зави надясно и тръгна по Четиридесета улица. След като пресякоха „Първо авеню“ внезапно паркира, като остави мотора да работи на бавни обороти.

Обърна се към нея и се загледа внимателно в слабата светлина от уличното осветление.

— Били? Добре ли си? — попита той тихо.

Тя седеше напрегната и скована; проклетата песен звучеше яростно в ушите й и заплашваше да спука тъпанчетата й. Но единствените звуци, които чуваше Дънкан, бяха сподавените пулсации на мотора, идващи изпод капака и шума на минаващите коли, когато шофьорите бързаха да преминат напред преди светофарът да светне червено.

Бавно тя обърна лицето си към него.

— Добре съм… докторе — промълви тя храбро.

— Нещо те тревожи… много те тревожи. Не можеш ли да го споделиш с мене? — След като тя не отговори, той взе лицето й в ръцете си. — Раменете ми са достатъчно големи, Били — добави той меко. — Можеш всичко да ми кажеш. Това няма да промени чувствата ми към тебе.

Очите й не се отделяха от неговите.

— Ти сигурно ме възприемаш като емоционално объркана. И знаеш ли? — Тя горчиво се усмихна. — Аз съм действително объркана.

— Грешиш. Не мисля, че си объркана.

Тя го гледаше втренчено.

— Тогава защо спря? За да играем на монополи? — Тя отдръпна лицето си от ръцете му и пак се загледа напред през извитото предно стъкло на колата. — Ти спря, защото знаеш, че нещо не е наред. И си прав. — Очите й изведнъж се изпълниха със сълзи. — Така е.

— Искаш ли да говориш за това? — каза той с нежен глас.

Тя продължаваше да гледа напред.

— Да… но… не мога. Искам, докторе. Много искам да говоря! Но просто не мога! — Тя се обърна към него с треперещи устни и гласът й приличаше на шепот. — Докторе, по-добре би било за тебе да не се ангажираш с мене.

— Кой казва това? — отговори той предизвикателно.

— Аз го казвам — прошепна тя.

— Защо не оставиш аз да реша кое е добро за мене?

— Защото не искам ти да пострадаш.

— Защо трябва да пострадам? Всичко ти е наред!

— Всичко ми е наред? Напротив, почти нищо не ми е наред!

В очите му имаше толкова добри, нежни и твърди намерения, че и причиниха болка.

— Докторе, даваш ли си сметка в какво се забъркваш?

— Не ме е грижа — каза той непоколебимо.

— Не те е грижа сега, но ще дойде време, когато това ще има значение за тебе.

— Мисля, че грешиш — каза той. — Само защото си пострадала и не можеш да говориш за това, не означава, че нищо няма да се промени. Може би дори вярваш, че ако споделиш това, което тормози съзнанието ти, нищо няма да излезе. Но не е така. Когато човек сподели мъката си, той прави първата реална стъпка към оздравяване на раните си.

— От кошмарите няма оздравяване — прошепна тя напрегнато.

— Хей, всички имаме кошмари. И в съня, и в живота. Разбира се, повечето от нас не са преминали през ада, който ти си преживяла, но всеки е измъчван от нещо. — Гласът му стана по-тих. — Ти не можеш да скриеш раните си. Били. Не виждаш ли? Ако ги криеш, те ще те разяждат отвътре.

— Но това, което се случи…

— Това, което се е случило — каза той твърдо, — не е по твоя вина! Ти трябва да се отървеш от този начин на мислене веднъж завинаги!

— Аз не съм добър човек, докторе. Ти видя какво се случи с мене миналата зима. Такива неща не се случват на добрите момичета.

Той усети да го обзема гняв.

— Ти си била жертва, по дяволите! Никой не пита какво са ти направили!

— Но нима не виждаш? Аз ги познавах. Аз живеех с тях!

— И какво от това? Това не оправдава ни най-малко насилието, нито прави вината твоя.

— Моля те — каза тя умолително. — Да оставим това. Защо не сменим темата?

— Освободи се от всичко това, Били! — настоя той. — Сподели го! Поне ще мога по този начин да се погрижа, каквото и да те тревожи тази нощ, никога повече да не се повтаря.

Тя хвана ръката му.

— Ти си толкова мил, докторе — каза тя с прегракнал глас. — Ти наистина заслужаваш по-добро момиче от мене.

— Глупости! — възрази той. — Ти трябва да престанеш да се подценяваш!

— Докторе…

Изведнъж той разбра.

— Това се е случило тука някъде, нали? Ето какво те е накарало да си спомниш за преживяното. Затова не искаше да продължим по-нататък, нали?

— Да. Беше… след улица „Хюстън“.

— Господи! Трябваше да го зная! Тогава нямаше да те доведа тука. Но за бога, Били, не можеш да оставиш нещата да те изяждат отвътре. Ако не се освободиш от тях, ще експлодираш. Ако това стане, всеки ще пострада. Изходът е парата да се остави да излиза по малко навън. По този начин напрежението ще спада.

— И няма да има експлозия.

Тя вдигна глава и леко се усмихна.

— Ето така. Сега ти говориш.

— Според тебе това е толкова лесно.

Той поклати глава.

— Не е лесно, Били. Може би това е най-трудното нещо, което някога е трябвало да направиш. Но не можеш да позволиш миналото да разруши остатъка от живота ти — каза той нежно. — Светът е пълен с чудовища, но той е пълен и с добри, чудесни хора. Не допускай това, което се е случило миналия декември да не ти позволи да видиш добрите хора.

— Мислиш ли… — Тя наведе глава, пое дълбоко дъх, после погледна към него. — Мислиш ли, че някога ще мога… знаеш ли…

Гласът й заглъхна и очите й бяха пълни с отчаяние.

— Съжалявам, но трябва да бъдеш по-конкретна, Били. — Той й се усмихна сърдечно, за да смекчи думите си. — Аз не съм психолог, ти го знаеш.

Тя се отдръпна от него.

— Не съм искала… да правя любов… от миналия декември насам — прошепна тя загрижено. — Дали ще мога някога…

Той бързо я прекъсна.

— Не мисли за това! Били, любовта няма нищо общо с това, което са ти направили! Това не е било дори сексуално общуване. Това е било мръсно, чудовищно насилие, най-престъпен вид насилие, на което човешкото същество е било подлагано. — Той сви юмруци върху волана и яростно впери очи напред. — Няма достатъчно голямо наказание за такова престъпление!

— Аз не търся отмъщение, докторе. Искам само да живея отново като нормален човек. Много ли е това, което искам?

Тя каза това толкова трогателно, че той инстинктивно се приближи до нея.

— Обещавам ти, че отново ще се почувстваш нормална, Били. Но това изисква време.

Тя се усмихна, смутена.

— Мисля, че съм млада. Имам достатъчно време. Така ли е?

Той не отговори.

— Сигурна съм, че ще направя някой мъж много щастлив — мога да ти кажа това. Сега го виждам. Аз, фригидната жена.

— Били! — каза умолително той.

— Не казвай нищо, докторе! Сълзи потекоха по бузите й. — Това няма значение, нали? Искам да кажа, че никой мъж няма да ме пожелае. Не, след начина, по който бях опетнена.

Гласът й секна при последната дума.

— Аз ще те пожелая — каза той нежно. — Аз вече те желая.

Тя се стресна, като че ли невидим юмрук под таблото се стовари върху нея.

— Не ме измъчвай, докторе! — прошепна тя. — Моля те, не ме измъчвай!

— Не те измъчвам. Били. Аз те обичам. Няма значение колко време ще е нужно, какво търпение се изисква да ти се помогне да преодолееш това. С времето ще го направиш. Освен това, сексът не е всичко — добави той, търсейки успокоение чрез малка доза хумор.

— О, докторе! — простена тя, като поклати глава. — Бедни, нещастни, човече! Не си даваш сметка в какво се забъркваш!

Той жизнерадостно се засмя.

— О, грешиш! Виждаш ли, аз добре зная в какво се забърквам. И то задълго — богат или беден, болен или здрав, при всички обстоятелства.

— Какво говориш, докторе? — задъхана каза тя, като отвори очи.

— Точно каквото казах — отговори той бодро. — Сега бъди добро момиче и избърши тези сълзи. После какво ще кажеш да тръгнем и да се върнем обратно?

— Ще кажа, че… това би било чудесно — промърмори тя с треперещ глас, развълнувана от нови емоции и придобила сила от неочакваното му обяснение в любов.

— Добре. Тръгваме!

Той включи на първа скорост, погледна назад, възползва се от възможността бързо и плавно да се включи в потока от автомобили.

До него Били Доун изтриваше последните следи от сълзите. Самочувствието й се подобряваше бавно, но сигурно. „Центърът“ избледняваше като отдалечаващ се, заглъхващ шум.

35

Р. Л. чакаше, докато портиерите на „Сен Ремо“ струпваха джунглата от букети пред вратата на апартамента на Едуина. Когато се обърнаха към него с въпроса дали има още нещо, той поклати отрицателно глава.

— Това е всичко, джентълмени.

Със замах той подаде на всеки от тях по една нова, зелена банкнота.

Портиерите погледнаха учудени парите.

— Хей! Това са стодоларови банкноти! — възкликна един от тях. — Сигурен ли сте, че не сте допуснали грешка? — смирено добави той.

— Съвсем сигурен.

— Благодаря ви! — отговориха те в хор, успокоени и усмихнати и бързо се отдалечиха, докато още не е променил решението си.

Останал сам, Р. Л. гледаше вратата на Едуина в трепетно очакване. Не би могъл да я обвини, ако откажеше да го види. Но той трябваше да я види, да се извини и да обясни.

— Хайде, Р. Л., действай — каза си той тихо, като потри ръце. — Ако някога си имал случай, в който е трябвало да използваш ирландското си красноречие, това е именно този.

И той се промъкна през високите стълби на райските стрелиции, през планината от лалета и цъфнали дюлеви клончета — едва достигна до звънеца.

Руби отвори вратата.

— Вижте… — започна тя разгорещено, като видя стената от цветя. Тогава съзря Р. Л. и се намръщи, като сложи ръка върху кръста си. — Ти! — каза тя с укор и големите й кафяви очи се присвиха.

— Да, това съм аз — каза той галантно като Кари Грант. — Здравей, Руби!

— Хм! Кажи здравей на себе си. — Тя с досада погледна последната пратка цветя. — Да не си полудял?

— Никога не съм се чувствал по-здрав в живота си! — усмихна й се сърдечно Р. Л. и я погледна внимателно. Около Руби коридорът и фоайето представляваха море от цветя. Сали бе изпълнила инструкциите му.

Руби вдигна безпомощно ръце.

— Цветя, цветя и сега още цветя — промърмори мрачно тя. — Знаеш ли на какво започва да мирише това жилище?

— На лятна тераса на Ривиерата? — предположи той, като се промъкваше през планината от цветя, блокираща вратата.

— По-скоро на погребално помещение — каза Руби, като строго размаха пръст. — Нямам намерение да те пусна вътре.

Но, разбира се, въпреки протестите и укорите, Руби го обожаваше и той знаеше това. Тя беше най-силният му съюзник, винаги готова да каже добра дума за него. Съзнателно или инстинктивно, тя по-добре от самата Едуина знаеше какво е по-добро за нея. И понеже предаността на Руби към Едуина нямаше граници, усилията й да наложи напрежението бяха значителни.

— Е? — попита Р. Л.

— Какво „е“?

— Не изглежда ли това романтично? — Той посочи към цветята. — Хайде, съгласи се, Руби.

— Мислиш, че е романтично? — неочаквано прозвуча гласа на Алелуйа отгоре.

Гласът й бе толкова близък и силен, че Р. Л. едва не подскочи. Изненадан, той вдигна глава, погледна нагоре и едва не се задави. Лицето й беше точно над неговото. Със закачени крака на парапета от втория етаж, тя висеше надолу като прилеп.

— Алелуйа Купър, веднага да слезеш от парапета! — скара й се Руби, като намръщи вежди. — Ако майка ти те види да правиш това, ще те напляска по задника.

— О, Руби — каза Алелуйа с влудяващо спокойствие, — ти знаеш, че мама никога не е вдигала ръка срещу мене.

— Аз зная, че трябва да го направи!

Алелуйа закачливо погледна Р. Л.

— Трябва да си направил нещо много кофти и абсолютно щураво, за да се налага да купуваш толкова много цветя само за да замажеш положението. — Тя се усмихна подкупващо. — Какво си направил? Отбил си се набързо при някоя и са те хванали?

Търпението на Руби се изчерпа.

— Слез оттам! — изкряска тя.

— Искаш да кажеш да се кача, нали?

— Искам да кажа веднага!

Като въздъхна отчаяно, Алелуйа направи серия от акробатични движения, очевидно без усилие, преди да изчезне от погледа им.

Руби поклати глава.

— Това момиче ще ме умори.

— Руби — прекъсна я Р. Л. — Едс видя ли вече цветята?

— Не, но нещо ми подсказва, че това са напразно загубени нари. — Руби сложи ръце на кръста, изпъчи напред огромните си гърди и го погледна подозрително. — Алелуйа бе права със забележката си, а? Направил си нещо, което не е трябвало да правиш. Ето за какво са всичките тези цветя. Да се замаже положението.

Р. Л. не отговори.

— Трябва да говоря с Едс, Руби — каза той тържествено. — Това е сериозно.

Тя дълбоко въздъхна.

— Бих искала да ти помогна, скъпи. Заключила се е в кабинета си от часове насам. Не зная какво става с нея. Не казва нищо. Алелуйа смята, че проектира облекла.

— Проектира? — Той трепна мечтателно, като че ли чувате приятна музика. — Проектира ли каза? — Той възбудено хвана дебелите горни части на ръцете на Руби и я раздруса. — Наистина ли?

— Какво ти става?

Руби се изтръгна от него с престорено възмущение и театрално си изтупа ръкавите.

— Руби, това е много важно! Наистина ли проектира?

— Как бих могла да зная? Нищо не ми е казала. Просто държи вратата заключена, като че ли това е трезорът със злато във „Форт Нокс“.

— Къде е този трезор?

— Втората врата на горния етаж в ляво.

Р. Л. я стресна, като я взе в ръцете си, завъртя я и я целуна радостно по бузата, преди да я пусне. После сам се завъртя на един крак и политна нагоре, като вземаше по три стъпала наведнъж.

— Няма да те пусне вътре! — извика Руби след него.

Той сякаш не я чу. „Едс проектира!“ Това бе всичкото, за което той можеше да мисли.

Почука, щастлив, на вратата.

Чу разсеяният, сподавен глас на Едуина зад дървото.

— Ал, мила, колко пъти трябва да ти го кажа? Моля те, няма ли да оставиш изтощената си майка сама?

Той се подсмихна на себе си и отново почука.

Миг след това вратата леко се открехна и едно око погледна с раздразнение, преди то да се превърне във враждебност.

— Ти! — прошепна обвинително Едуина, сдържайки гнева си. — Иди си! — Тя понечи да затвори вратата.

Бърз като светкавица, той спря вратата с крак.

— Едс — каза той бързо, — трябва да поговорим.

— Нямаме за какво да говорим! — твърдо отговори тя. — Колкото до мене, ти повече не съществуваш. Сега, моля те, върви си.

— Виж, Едс — каза той със сдържан, убедителен тон, — след всичко, което сме споделяли през последните месеци, не би ли се съгласила, че поне можем да поговорим? Не бих искал да се откажа от всичко, което имаше между нас. А ти?

— Върви по дяволите! — Внезапно гласът й трепна и окото й, което се виждаше, се просълзи. — Ти знаеш точно кой бутон кога да натиснеш, нали? Винаги си го знаел.

Всичко в него го караше да я измъкне от вратата, да я прегърне нежно и да я пази от всичко лошо на този свят — и все пак, нали той я беше оскърбил? Каква ирония! Блестящият рицар, който беше готов да убие дракона заради нея, сам се оказваше дракон.

— Аз искам само да поговорим няколко минути — каза той тихо и умоляващо.

Едуина го погледна с едно око.

— Не правим ли точно това? — попита тя хладно. — Не че имам някакъв избор, след като си пъхнал крака си във вратата.

Той погледна крака си, пое дълбоко дъх, после отново погледна нея.

— Долетях от Бостън с надежда, че бихме могли да разясним нещата.

— Тогава отлети си обратно.

— Моля те, Едс — примоли се той тихо. — Просто ме изслушай! Признавам, че направих ужасна грешка…

— Грешка! Това ли наричаш грешка?

— Имаш право да се ядосваш…

— Можеш да заложиш бостънския си задник, че имам право! Тогава имах най-голяма нужда от тебе и ти се обадих. И какво се случи? — Гласът й беше сподавен, а сребристосивите й очи враждебни и студени. — Някаква евтина проститутка ми отговаря кратко, че тя прави това с тебе!

— Тя… тя не беше евтина…

— Колкото и да струва, била е проститутка!

— През вратата ли трябва да говорим?

Тя го гледа известно време, после отстъпи.

— Добре. Ще ти дам две минути, негодник такъв. После си отиваш. Окей?

— Окей.

Тя отвори вратата, излезе в коридора и я затвори зад себе си.

— Чакам.

Като потропваше нетърпеливо с крак, тя кръстоса ръце върху гърдите си; дългите й лакирани нокти се движеха като крилете на летяща птичка.

Изглеждаше толкова обидена и непримирима, че Р. Л. реши да използва като оръжие малко от прочутия чар на Шаклбъри.

И той се усмихна.

Усмивката на Р. Л.

Това беше усмивка на младеж, на певец от мъжки хор, неподправено очарователна, невинна и благородна, толкова топла и искрена, че устните последни участваха в нея; тя започваше от дълбините на очите му, образуваше леки бръчици около тях, после бавно озаряваше отвътре цялото му лице и тогава, чак тогава, раздвижваше устните в невероятно привлекателна усмивка. Тази усмивка на Шаклбъри беше най-мощното оръжие от забележителния му арсенал и той го знаеше — от опит знаеше, че тя разтопяваше и най-твърдите сърца.

Но не разтопи сърцето на Едуина, защото камъни не се разтопяват!

— Ти можеш да си върнеш усмивката там, откъдето е дошла — каза тя, за първи път неподвластна на чара му. — Този път не може да има никакъв ефект.

Усмивката изчезна от лицето му.

— Ти си дяволски упорита жена — каза той примирен.

Тя повдигна брадичката си и поклати глава.

— Не, Р. Л., не съм упорита жена. Аз съм дяволски глупава, защото, на първо място, се увлякох по тебе. — Тя тихо, горчиво се засмя. — Не, че това вече има някакво значение.

— Разбира се, че има значение?

Ноздрите й предизвикателно се разширяваха.

— Защо, моля, трябва да има някакво значение?

— Защото… защото ние имахме нещо красиво!

— „Имахме“ — каза тя — е точната дума. Ние нямаме. Колкото по-скоро го признаеш за себе си, толкова по-лесно ще бъде и за двамата по-нататък. Всичко е свършило.

— Просто така? — каза той огорчен.

— Просто така.

— Значи, толкова малко значение съм имал за тебе.

Очите й станаха още по-мрачни и заприличаха на мокри камъни.

— Напротив, Р. Л. — каза тя. — Това е защото ти значеше толкова много за мене.

— И сега всичко е свършило? Защото съм се подхлъзнал?

— Подхлъзнал — повтори тя отчаяно — Р. Л.! Един алкохолик се подхлъзва. Подхлъзването предполага предварително съществуващо условие, срещу което човек се бори успешно. — Изведнъж тя сложи ръка върху устата си. — Или ти се опитваш да ми кажеш, че си сексуален маниак, който е в процес на лечение?

— Едс…

— Не ме наричай Едс! Даваш ли си сметка за опасността да се спи, с когото и да е в наше време и на наша възраст?

— Да — въздъхна той загрижен.

— Но това няма значение, нали? — продължи тя. — О, не. Ти все пак си свалил панталона си. И сега се осмеляваш да се върнеш при мене! Добре, без рискове. Чао!

Той дълбоко въздъхна. Какво можеше да каже? Че почти, но не съвсем бе спал с Катрин Кейдж? Имаше ли всъщност някакво значение, че не беше го направил? Защото той имаше такова намерение. Нямаше никакво съмнение в това.

Едуина погледна часовника си.

— Твоите две минути — каза тя с изкуствена любезност, — свършиха.

— Какво? Но аз дори нямах шанс да…

— Вън!

Тя посочи стълбите с треперещ пръст.

— Но аз те обичам, Едс! Знам, че нещата сега са объркани, но аз искам да ги оправя! Не ме ли чуваш? Казах, че те обичам! — добави той развълнувано, като видя непоклатимата й коравосърдечност.

Тя беше безмилостна — Чингис Хан от женски род.

— Любовни излияния не могат да ме трогнат, Р. Л. — каза тя с остър тон. — Сега няма ли да си тръгнеш? Или трябва да те изхвърля?

Той защити позицията си с предизвикателна мъжка упоритост.

— Ще трябва да ме изхвърлиш.

— Не казвай, че не съм те предупредила навреме.

— Предупредила — за какво?

Тя болезнено въздъхна.

— За това!

Той не видя какво направи тя. Фактически, това бе последното нещо, което очакваше. В един момент, коленете й бяха там, където е нормално да бъдат — на нивото на коленете. В следващия едното от тях профуча нагоре и се заби в онази част от мъжката анатомия, където боли най-много.

Пет неща се случиха едновременно:

Очите му се изблещиха.

Той болезнено изохка.

Обхвана с ръце тестикулите си.

Побледня.

Тежко падна на колене.

Неговата, реакция й достави голямо задоволство. Тя отстъпи назад и го наблюдаваше да се превива от болка на пода.

Накрая той повдигна глава и я погледна с обида и смущение.

— Защо трябваше да го направиш? — изпъшка той със задъхан фалцет.

— Защото ти просто не ме слушаше — обясни тя любезно. — Когато казвам отивай си, трябва да си отидеш. — Тя посочи с треперещ пръст към коридора — Сега тръгвай, негоднико, преди да съм ги отрязала — Той благоразумно си тръгна.

36

Страх и ненавист се ширеха по Второ авеню. На Четиринадесета улица имаше червена светлина. Това не го спря.

Снейк просто премина на червено. С големия, мощен мотоциклет „Харли“ той извърши нарушение, като зави по Четиринадесета улица и тръгна в западна посока. Воините на Сатаната не се придържаха към закона и реда — демонстрираха само превъзходството на белите.

Той караше бавно — произведеният в Уисконсин мотор бумтеше ритмично. Коли профучаваха край него и той усещаше върху себе си въздушните вълни, предизвикани от тях. Беше напълно безгрижен. Не бързаше. Какво от това, че бедните фукльовци, затворени в тенекиените си кутии като картини, го задминаваха; това не го дразнеше. Ако само подаде газ, той можеше да остави всички зад себе си в облак от син дим.

Тази възможност му доставяше специално удоволствие и при бавно движение.

Кола, пълна с тийнейджъри го настигна по лявата лента и се движеше успоредно с него.

Той ги огледа и се усмихна. Едно момиче от задната седалка улови погледа му.

Той й духна въздушна целувка.

Нейното тщеславие не я прие. Засегната, тя високомерно повдигна брадичката и обърна хубавото си лице настрана.

— Добре, направи го и на другите, кучко! — промърмори Снейк, като й показа среден пръст.

Колата увеличи скоростта си и мина край него.

— Искаш да се изфукаш, негоднико? Така ли? — засмя се Снейк на шофьора. — Добре, опитай се, задник такъв!

Той даде газ. Внезапното увеличение на скоростта го изпълни с радост и вятърът обрули очите му, когато големият мотоциклет без усилие профуча край колата.

Той погледна назад през рамо. Изведнъж бе привлякъл вниманието им. Веднага.

Сега премина на първа скорост и продължи бавния си ход. После, момент преди колата да го изпревари, отново даде газ и предното колело се вдигна във въздуха.

Резултатът бе страхотен. Предното колело се издигаше впечатляващо по протежение на половината от разстоянието между двете пресечки, като премина край Университета, преди да го приземи плавно, като нежна целувка.

Това бе истински подвиг.

Шофьорът на колата, начумерен от превъзходството на Снейк, гневно изскърца със задните гуми и внезапно зави наляво по Пето авеню. Колата изчезна.

Снейк шумно се засмя и протегна краката си напред, като стъпи с ботите си върху предния щит.

Като се движеше по Шесто авеню, той трябваше да намали скоростта. Пред него жълтата светлина тъкмо премина в червена и потокът от коли забави ход и спря.

Изведнъж твърдите му светлокафяви очи трепнаха от удоволствие.

Отпред, точно до пешеходната пътека, той видя светлочервен Ферари, блестящ като полирана ябълка.

Усети възбудата в слабините си.

— Добре, какво си мислиш? — каза той на себе си. — Някое лайно сигурно си смята, че е кой знае какво?

Устните на Снейк се изкривиха пред възможността за предизвикателство. От дълго време не бе изпитвал удоволствието от рисковано надбягване.

От опит знаеше, че в скъпа, спортна кола не можеше да няма наперено хитро момиче на предната седалка.

Може би ще може да му покаже какво значи истинско мъжко каране.

Били Доун се смрази на мястото си в момента, когато характерното бумтене на мотора на приближаващия се „Харли Дейвидсън“ изпълни въздуха. Тя грабна ръката на Дънкан с такава сила, че той усети ноктите й да се забиват през ръкава му. Тогава силната светлина от единичен фар проникна през задното стъкло във вътрешността на колата, като от търсещ прожектор, преди да се отклони настрана.

Силният шум от мотора намаля и се превърна в тихо, заплашително ръмжене, когато мотоциклетът се придвижи до предната врата.

Дънкан усети голямата уплаха на Били.

— Били, всичко е наред.

Но тя знаеше по-добре. Даже гледайки напред, знаеше на кого е този мотоциклет. От годините, прекарани на задната седалка на мотоциклета като момичето на Снейк, тя познаваше всеки шум от мотора толкова добре, колкото дългогодишните обитатели на една къща познаваха всяко нейно проскърцване и шепот.

— Докторе — простена тя — докторе, това е той! Знам, че е той. О, за бога, докторе…

— Скъпа — започна той, — това е просто един мотоциклет…

— Това е неговият мотоциклет!

Тя потръпна, когато ръмженето на мотоциклета „Харли“ изведнъж проглуши ушите й, после намаля, пак се усили, пак намаля. Мотоциклетистът даваше газ. Време за шоу — предизвикателство за надбягване.

Дънкан трябваше да говори на висок глас, за да може да се чуе сред шума от мотоциклета.

— Скъпа, може би, ако ти просто…

Ръмженето на мотора утихна и изведнъж се почука на нейния прозорец.

Тя изписка.

Чукането продължи.

Главата й се обърна като по своя собствена воля и тя погледна навън.

Отвори уста, шокирана.

Колко добре познаваше този огромен, пещерен човек, тази дълга, мръсна, черна коса, тази рошава, мазна брада, тези устни, постоянно изкривени в безмилостна усмивка. Колко добре познаваше също блясъка от злато от ухото и ноздрата му, никеловия блясък на всичките тези отвратителни джунджурии, железни кръстове и свастики по костюма му „Деним“, както и мощните юмруци със сребърни пръстени.

За момент те просто се гледаха един друг през деликатната бариера на стъклото — Били Доун със страх, Снейк с отворена от изненада уста.

Шърл? Тя видя как устните му изговориха предишното й име; после кривогледите му малки, жълти очи рязко се втвърдиха. Спомни си бягството й от клуба, без съмнение — как безстрашната Олимпия я беше спасила. И преди всичко, как тя прекъсна груповото изнасилване, като се подигра с тях, преди да се измъкне с плячката.

Цялата бе изпаднала в ужас. Ако имаше нещо, с което един воин на Сатаната не би се примирил, това беше някой да надделее над него. Тази жена не можеше да бъде извинена за това, което беше направила. По никакъв начин. Трябва да бъде наказана с… какво?

Тя не искаше да знае.

Първоначалната изненада на Снейк премина в ярост. Той хвана дръжката на вратата — тя беше заключена. Слава богу.

Но дали това ще го възпре? Или ще го провокира?

Неочаквано той започна да удря с юмрук върху стъклото. То трепереше под ударите, но все още издържаше.

Той удари по-силно, този път с огромните пръстени, които не бяха покрити от ръкавиците му без пръсти.

С остро скърцане полимерното стъкло се напука и заприлича на замазано парче лед.

— Докторе! — изписка тя, като се хвана за главата. — Докторе, направи нещо! Дай газ!

Настоятелната й молба предизвика моментална реакция у Дънкан Купър. Нямаше го внимателният хирург със сдържания му маниер пред болничното легло. Този Дънкан Купър бе Марио Андреоти и Ийвъл Нивъл, взети заедно. Без да обръща внимание на потока от идващите отляво коли, той включи на първа скорост и натисна педала за газта до пода. Широките гуми просъскаха по асфалта, задната част на колата подскочи и те се понесоха напред. Като завъртя волана рязко първо наляво, после надясно, той се вмъкна между другите коли, намери пролука и бързо се промъкна напред.

Свистяха клаксони, скърцаха спирачки и се чу ужасен шум като от стрелба, когато две коли връхлетяха една върху друга.

Дънкан нямаше намерение да спре заради инцидента, който бе причинил. Не, в присъствието на този безотговорен мотоциклетист, готов да се вмъкне в колата и да отвлече Били в някаква градска бърлога. Той направи рязък завой надясно и пое по „Шесто авеню“, като от първа мина на четвърта скорост.

Бррр! — изръмжа моторът под капака и те полетяха напред. Без да се съобразяват с червените светлини, като заобикаляха колите по кръстовищата, те се движеха със скоростта на куршум.

Снейк винаги ще ме преследва! — мислеше Били, като гледаше напред, стъписана от ужас. Никога няма да бъда в безопасност! Докато е жив!

До нея Дънкан погледна в огледалото за обратно виждане и видя бързо приближаващия се блестящ, единичен фар. Той прехапа устни. По дяволите! Всичките маневри отидоха напразно.

Снейк ги следваше.

Преследването продължаваше.

37

Дънкан шофираше, като едното му око беше непрекъснато на огледалото.

И да искаше, не можеше да не държи под око приближаващата се светлина. Макар че изглеждаше по-малка в огледалото, тя падаше върху тях като заслепяващо слънце. Неговото „Ферари“ се движеше със сто и четиридесет километра в час!

— По дяволите! — изръмжа Дънкан. С каква скорост можеше да се движи този „Харли“?

Пред тях беше Двадесет и осма улица. Цветарските магазини бяха със спуснати кепенци; джунглата от палми и фикуси бе прибрана вътре и заключена. През деня тези тротоари представляваха истинска тропическа гора, а съседните търговски улици бяха задръстени от коли; сега те бяха празни и пусти. Навъсени и мрачни.

Дънкан се осланяше на инстинкта си, не на разума си. А инстинктът му го накара да направи завой.

— Дръж се! — извика той на Били и моментално рязко завъртя волана. Колата политна със скърцащи гуми, като остави две тъмни следи по асфалта. Тя спря на Шесто авеню, като предницата й сочеше на запад към Двадесет и девета улица.

Били се блъсна в облегалката от силата на внезапното потегляне. Обърна се и погледна през задното стъкло.

Дъхът й секна от ужас. Големият „Харли“ на Снейк тъкмо се показваше от ъгъла.

Той фактически бе до тях! Нямаха никакъв шанс да избягат от него, не в това интензивно движение, в което въпреки че Ферарито бе мощна и бърза кола, мотоциклетът имаше предимство с по-голямата си маневреност.

— Докторе… — извика тя тревожно.

— Виждам го — отговори бързо Дънкан. — Облегни се и се дръж здраво.

Тя се хвана с две ръце за таблото, но дори така не беше подготвена за начина, по който той остро зави наляво на пресечката със Седмо авеню. Това приличаше по-скоро на летене.

Те тръгнаха към центъра — минаха три близки пресечки и с още по-остър завой наляво поеха по Двадесет и шеста улица.

Сериозна грешка…

— По дяволите! — изръмжа Дънкан, принуден да намали скоростта. Кола и камион бяха спрели пред него на червена светлина. Нямаше начин да се промъкне край тях. — Блокирани сме.

Като за доказателство, в същия момент Снейк премина от страната на шофьора, като държеше здраво кормилото на мотоциклета с лявата си ръка. Той повдигна високо дясната си ръка и замахна с тежка, желязна верига. Били закри лицето си с ръце, за да се предпази, но Дънкан нямаше възможност да направи нищо подобно. Като стисна зъби, той включи на заден ход.

Ферарито се понесе напред. Веригата, която бе насочена към предното стъкло, удари по капака на мотора. Искри проблеснаха в нощния въздух. Те се отдалечиха от Снейк. Ревът на мотоциклета утихна и стоповете му светнаха, когато той удари спирачките.

След първоначалния шок от атаката. Били свали ръцете от лицето си.

— Бедната ти кола — прошепна тя, като се наведе напред да види последствията от удара на слабата светлина от уличните лампи. Косата й падна напред и скри профила й от него. — Аз съм виновна за всичко — промърмори тя, като обърна побледнялото си уплашено лице към него. — Съжалявам, докторе.

— Не говори и стой ниско — посъветва я Дънкан мрачно, като вече насочваше колата към Седмо авеню, толкова бързо, колкото му бе възможно. Той се надяваше да се измъкне от задръстването на заден ход, но две коли му препречиха пътя, като че заговорничейки със Снейк.

Дънкан не можеше да продължи. Проклинайки, той натисна спирачките.

Сега беше в опасност. Голяма опасност. Гневно стискаше зъби. Той и Били бяха в клопка. Между колите отпред и тези отзад имаше максимум трийсет метра за маневриране. И тези трийсет метра бяха все още пред него. Той отчаяно включи на първа скорост. Но това бе всичко, което успя да направи. Той трябваше да прикрие очите си с ръка.

Заслепяващият фар на „Харли“ идваше направо срещу тях — щяха да се сблъскат.

— Докторе! — Пръстите на Били се забиха в ръката му като стоманени клещи.

— Няма да се блъсне — каза той убедено, макар че сам не бе сигурен в това.

Точно когато сблъсъкът им изглеждаше неизбежен, Снейк зави настрана и профуча на няколко сантиметра от вратата на Били. Веригата удари по напуканото стъкло, като изпрати безброй стъклени парчета във вътрешността на колата.

Били изкрещя не толкова от страх, колкото от ярост.

— Ранена ли си? — Това бяха първите думи от устата на Дънкан.

— Не… не мисля, че съм ранена — каза тя, като изтърсваше гневно стъклени парченца от косата си. — Веригата не можа да ме удари — добави тя.

— Слава богу! — възкликна той.

Чу се скърцане на спирачки и двамата се извиха и погледнаха назад. Снейк бе ударил спирачките и правеше завой за нова атака.

— Господи! — извика Дънкан, невярващ на очите си. — Никога ли не мирясва?

С нов рев на мотора Снейк връхлетя отзад. Този път веригата се стовари върху покрива на Ферарито.

Цялата кола се олюля от удара. Като че някакъв гигант с подковани ботуши бе скочил отгоре.

— Тази маймуна ще ни убие! — простена Били.

Дънкан изпадна в ярост.

— О, не! Няма да може! — просъска той през зъби, докато отпред Снейк правеше завой за ново нападение.

Но Дънкан сега бе разярен борец. Той нямаше да чака зелената светлина като безпомощна гъска; нямаше да позволи на този демон да безчинства над Били и него, или над скъпоценната му кола.

Дънкан стъпи върху педала за газта, рязко завъртя волана и зави остро наляво. Като натисна клаксона, колата прескочи бордюра и се понесе по тротоара. Няколко метра по-нататък десният калник блъсна боклукчийска кофа и разни боклуци полетяха наоколо. Малко по-нататък няколко нюйоркски пешеходци — от най-упоритите и най-предпазливите — бяха се събрали около някакъв амбулантен търговец и вдигаха огромна глъчка, която зловещо отекваше в мрака. В момента, в който бяха осветени от фаровете на Ферарито, те се разпръснаха настрана. Всички, освен продавача. Той стоеше зад сгъваемата си маса и само се притисна до тухлената стена на сградата.

Ферарито връхлетя върху масата и я отхвърли настрана. Гневни викове полетяха във въздуха като едри камъни от градушка.

Дънкан даде заден ход и след това се вля в потока по Шесто авеню. Упорито си пробиваше път по най-дясната лента.

Били се обърна назад. Продавачът бе застанал на улицата и яростно крещеше и жестикулираше след тях. Но и той не беше лишен от чувство за самосъхранение. Като чу рева на „Харли“ зад себе си, подскочи светкавично зад паркирана наблизо кола. Преследването продължаваше отново. Снейк като разярен демон беше само на разстояние три коли от Ферарито.

Дънкан знаеше, че единственият му шанс беше да намери празни улици и да се осланя само на голямата скорост. Но имаше много малко празни улици в „Манхатън“ и то по-далече — най-вече след Двадесет и трета улица. Какво му оставаше при това положение?

Без да даде мигач, той внезапно зави по Двадесет и осма улица.

Дотук добре. За щастие по тази улица нямаше коли. Дънкан натисна педала до край, намали леко скоростта на кръстовището с Пето авеню и премина на червена светлина, последван автоматично от гневни протести и клаксони. Когато и да поглеждаше към огледалото, заслепяваше го светлината от следващия го „Харли“.

Той отново рязко направи завой — по Парк авеню, в южна посока.

На Били вече й се повдигаше от резките завои. Стомахът й се бунтуваше. Страхът и яростта също допринасяха за жлъчните киселини, които се надигаха към гърлото й.

Внезапно тя забрави всичко това. Имаше много по-спешни проблеми. Парк авеню бе задръстено от лимузини, таксита и камиони.

Дънкан преминаваше от една лента в друга, агресивно навлизайки във всеки открил се пред него коридор.

Двадесет и девета улица остана зад тях.

Наближаваха Тридесета улица. Снейк беше вече на разстояние една кола от тях и започваше задминаване отдясно.

След три пресечки двете централни ленти минаваха в тунел под „Парк авеню“. Над тях имаше жълт надпис „Височина 2 метра и 80 сантиметра“ и мигащи жълти светлини предупреждаваха невнимателните водачи.

Дънкан продължаваше да се движи по лентата отдясно на тази, която минаваше под тунела, като че имаше намерение да продължи пътя си отгоре. Но в последния момент той завъртя волана наляво, препречвайки пътя на колата зад него и зави към входа на тунела. Ферарито се шмугна в него. „Харли“, въпреки голямата си маневреност бе спрян от колата, която беше зад Дънкан. Фактически това бе всичкото, което Снейк можеше да направи, за да избегне рисковано падане на асфалта.

— Изчезна — каза Били, като опъваше врат над седалката и гледаше назад.

Но мотоциклетистът не бе се отказал. След като удари спирачки, той тръгна безстрашно назад срещу идващите коли, без да обръща внимание на свистенето на клаксоните им; промъкна се между тях и се насочи към входа на тунела. Още няколко зигзага и той навлезе в него.

— Не бъди толкова сигурна — каза Дънкан, като погледна в огледалото. Той отново видя люлеещата се светлина от фара на мотоциклета.

Снейк бе побеснял. Светлокафявите му очи блестяха с луда ярост. Той крещеше и псуваше. Бе заслепен от трескаво желание да убива — единствено отмъщението имаше значение за него. В този момент не съществуваше нищо друго.

Само Шърли и някакъв богат задник в луксозна клетка.

В тунела шумът от мотора на мотоциклета беше оглушаващ; той караше с бясна скорост и лампите на стените изглеждаха като размазани. Лентата беше празна — пред него имаше само една кола.

Червеното „Ферари“.

— Хванах ви, копелета! — изръмжа Снейк, като форсира мотора до край.

— Ако сега не можем да му избягаме, какво ще правим като излезем от тунела и попаднем в ново задръстване? — попита тревожно Били.

— Ще измисля нещо — отговори Дънкан с безизразна усмивка, като хвана дръжката на вратата. Той продължаваше да я държи с лявата си ръка.

Знаеше какво ще направи, ако това се наложи: ако мотоциклетът се опита да премине край него в нова атака, той ще отвори вратата в последната секунда — мотоциклетът ще се блъсне в нея. Ферарито ще загуби една врата — мотоциклетистът може да загуби живота си.

Не ме карай да го направя, мислеше си безмълвно Дънкан, като не сваляше очи от огледалото. Аз съм доктор, а докторите не убиват!

Но нямаше време за обсъждане на етичните аспекти на отбранителните му действия. Като изправи тялото си, Дънкан внезапно натисна педала за спирачките, като внимаваше колата да не се подхлъзне.

Злобната усмивка на Снейк се превърна в намръщена гримаса, когато стоповете на Ферарито блеснаха като две коледни елхи.

— Какво е това, по дяволите? — промърмори той на себе си. — Защо това копеле намалява скоростта? Да не би да иска смачкана кола?

После се усмихна отново.

Добре, дупета! Сбогувайте се с тази хубава, червена кола! И с глупавите си глави!

— Какво е това? — Били искаше всичко да знае. — Докторе, защо натискаш спирачките?

— Ей това — отговори намръщено Дънкан. Нямаше нужда от допълнителни обяснения, тъй като колата навлезе в огромно маслено петно, което се простираше почти от едната до другата стена на тунела. — Някоя товарна или лека кола, която е минала наскоро, очевидно е скъсала уплътнителите си — или нещо по-лошо.

Въпреки опитността си като шофьор и проявеното внимание, Дънкан усети, че колелетата се подхлъзват и колата поднесе. След пет-шест метра, когато гумите излязоха на сухия асфалт, той овладя напълно колата и моментално подаде газ.

Те загубиха ценни секунди от намаляването на скоростта и подхлъзването. Дънкан се страхуваше, че Снейк може лесно да ги настигне: само на две колела, той може да заобиколи масленото петно, като мине плътно до стената на лявата лента.

Снейк не направи това. Той не видя петното. Очите му не се откъсваха от червеното „Ферари“. Сега само три метра го деляха от него и по лицето му беше изписана зловеща радост. Още миг и щеше да ги настигне. Дистанцията между тях се стопяваше с всяка секунда. Три метра… два… един…

Снейк повдигна веригата високо и си помисли: копелета, никога няма да посмеете да се погледнете отново в огледало!

И в този момент мотоциклетът връхлетя като ракета върху масленото петно.

Снейк не можеше нищо да направи. Твърде късно — той видя Ферарито да се отдалечава; твърде късно забеляза многоцветните петна от лъскавата повърхност; много късно, за да може да я заобиколи — той осъзна лудостта си.

За момент гумите захапваха асфалта; в следващия те бяха безполезни. Сякаш мотоциклетът бе с кънки. „Харли“ се подхлъзна безконтролно по маслото и фатално полетя към стената.

Снейк видя това като на забавено движение: страничното подхлъзване… облицованата стена на тунела като пияна идваше срещу него, вместо да пробягва бързо… при подхлъзването мотоциклетът се насочи към стената под ъгъл четиридесет и пет градуса, после деветдесет градуса. Той наведе тялото си в обратна посока за контрабаланс, но без успех. Очите му се изпълниха с ужас. В съзнанието му бушуваше истинска буря. Той летеше срещу стената!

Тогава сякаш всичко отново набра скорост.

Кормилото се завъртя наляво до край, предното колело тръгна по кривата стена нагоре и след около метър мотоциклетът отскочи от стената и се превъртя многократно по асфалта. Снейк бе изхвърлен от седалката и полетя във въздуха, като се превъртя два пъти и се хлъзна по задника си на разстояние около двайсет метра. Подкованите му боти, коланът му и веригата, която още държеше в ръката си, оставиха опашки от искри зад него.

По-нататък мотоциклетът още се търкаляше, огъваше се и се сплескваше — превръщаше се в невероятен стоманен възел. Откъснати от него парчета летяха по всички посоки; едното огледало се откъсна от изкривеното кормило и се търкулна като колело по асфалта.

В този момент избухна резервоарът. Оранжево-жълта огнена топка бързо изпълни тунела от едната до другата стена.

Двете ленти за движение под Парк авеню се превърнаха в подземен ад.

Дънкан спря колата на изхода на тунела, отвори вратата и погледна назад. Дори от това разстояние топлината бе непоносима.

Били също отвори вратата и се ужаси. Въпреки че едва успяха да се отърват от Снейк, не можеше да се успокои.

— Може би… трябва да се върнем и да се опитаме да му помогнем?

— Не изглежда да има нужда от нашата помощ — отговори Дънкан сухо. — Не виждаш ли?

Тогава тя видя. Снейк беше избягнал експлозията и бушуващия огън. Хлъзгането му по задник по асфалта на разстояние двайсет метра, сигурно бе остъргало поне сантиметър от хълбоците му. Странно бе, че въпреки моментната му уплаха, той се бе отървал от всичко това сравнително леко.

Тя не можеше да повярва. Действително той бе имал дяволски добър шанс.

Тя го видя да се изправя на крака, леко приведен напред, все още замаян. После, като забеляза червеното „Ферари“, той бавно повдигна глава и се заклатушка напред на фона на бушуващите пламъци — тъмен силует, влачещ веригата, все още в ръката му.

Дънкан затвори вратата. Били Доун направи същото. Само неприятности можеха да последват от стоенето им там, мислеше Дънкан. После той натисна педала за газта. С писък на гумите те набраха скорост — от нула до сто километра в час само за осем секунди.

Той не можа да се въздържи да погледне още веднъж в огледалото. Не можеше да не се усмихне. Това бе класическа сцена на безсилие — Снейк размахваше яростно веригата, риташе и се кривеше, разгневен като в някакъв странен танц.

38

Снейк лежеше по очи в стая за спешна помощ.

Косата му беше опърлена; задникът — в кървящи рани, разкъсани мускули и драскотини. Но това, от което той страдаше повече, отколкото от наранената си мъжка гордост, беше непоправимо смачканият му мотоциклет.

Загубата на скъпоценния „Харли“ за Снейк бе равносилно на загубата на тестикулите за всеки друг мъж. Освен това, подобно на много други садисти, той беше като бебе, когато се налагаше да понесе всякакъв вид болка.

— Ако мърдаш ще те боли два пъти повече — предупреди го медицинската сестра. — Ти си най-лошият пациент, който някога съм виждала, знаеш ли това?

Тялото му се извиваше и мускулите му се свиваха всеки път, когато тя изваждаше дребни камъчета от плътта му. Той проклинаше, ръмжеше и пъшкаше. От очите му покапаха няколко сълзи.

— Засрами се — скара му се тя. — Голям побойник си, а се държиш като бебе.

Тя цъкна с език и поклати глава.

Снейк отвърна, като духна силно в лицето й.

Дарлина Уотсън, щатна сестра, не приемаше лесно недостойното поведение. Фактически тя въобще не го понасяше. След шестнадесет годишен стаж в „Белвю Хоспитал“, тя имаше лек за всеки случай — за този случай също… Тя взе бутилка със спирт и изля съдържанието й върху кървящия задник на Снейк.

Той изкрещя и почти се изправи.

— Ако духнеш още веднъж в лицето ми, считай се за мъртъв, момче — декларира Дарлина, като грубо работеше с пинсетите върху разранения му задник. — Чу ли ме?

Той я чу.

Когато Дънкан я закара у дома, Били Доун изскочи от колата, едва му пожела лека нощ и директно тръгна към асансьорите. Нямаше търпение по-скоро да се качи горе и да се уедини в спалнята си.

Шокът от срещата със Снейк и дивото преследвано я беше разстроил и изтощил. Тя имаше нужда от почивка в домашна обстановка, за да се успокои.

Почивка и сън — мислеше си тя, докато асансьорът плавно се изкачваше нагоре. Тези две магически таблетки биха могли — може би — да й върнат нормалното състояние. Почивката и сънят биха могли да заличат всичкия този ужас и да успокоят нервите й. Утре би трябвало да се почувства като нов човек.

Почивката беше нейната надежда, сънят — молитвата й.

Но когато влезе в наетия от нея апартамент, Оби Кути, модел от друга агенция, с която се беше сприятелила по време на съвместни снимки, се обади по телефона.

— Убиха Джой Затопекова. Имаш ли нещо против да остана при тебе за няколко дни?

Били отговори, че няма нищо против.

След двадесет минути Кармен Толедо доведе Оби в апартамента.

Високата метър и осемдесет екстравагантна, черна красавица беше просълзена и разстроена. Тя бе прегърнала котка.

— Ще се погрижа за нея — обеща Били Доун на Кармен Толедо.

Така, вместо да се уедини в спалнята си и да мисли за Снейк, Били остана с Оби, към която се показа толкова състрадателна, колкото можеше. Когато бяха готови да си лягат, тя осъзна, че от пристигането на Оби до този момент нито веднъж не бе помисляла за Снейк и ужасното преследване. Дори не забеляза, че адреналинът беше подействал и напрежението й бе изчезнало. Странно, мислеше тя, грижата й към Оби бе успокоила нея самата.

Дънкан се обади по телефона.

— Съжалявам, че вечерта ни се превърна в кошмар — каза той нежно. — Ако имаш нужда от нещо, ще дойда веднага.

— Сега съм добре, докторе — увери го тя.

И това беше истина. Тя се чувстваше добре. Убийството на Джой правеше нейните проблеми да изглеждат незначителни.

— Не искам да бъда настоятелен, но тъй като тази вечер се провали, имаш ли нещо против да опитаме отново? — попита той.

— Ще видим — отговори Били неопределено. Всъщност, не й се искаше да се ангажира с него повече — заради него, не заради себе си. Инцидентът със Снейк показваше колко е опасно човек да бъде с нея. После, като се почувства виновна за разбитата му кола, тя каза:

— Да. Ще опитаме отново.

В края на краищата, тя му беше задължена за всичките му неприятности — да отиде на вечеря с него бе най-малкото нещо, което можеше да направи.

— Няма да бързаме — каза той спокойно. Когато пожелаеш, позвъни ми.

— Ще го направя — каза Били, благодарна за внимателното му отношение към нея. Освен това, въпреки че срещата им се превърна в ужасен кошмар, идеята да го види отново й изглеждаше много привлекателна. — Ще ти се обадя скоро — добави тя, изненадвайки се на себе си.

— Следващият път ще останем в горния квартал — обеща той с чувство за хумор и затвори телефона, за да не стане досаден.

Алелуйа отвори прозореца, покачи се на перваза и излезе навън. Тя лесно се спусна на терасата, две метра по-долу. Майка й и Руби спяха дълбоко. Бе надникнала в стаите им, за да се убеди в това.

Тя отвори прозореца на работната стая на майка си и влезе вътре. С електрическо фенерче огледа стаята, подмина планината от списания и отиде до чертожната маса, където избра десет от най-добрите според нея модни проекти на майка си. Пъхна ги под блузата си и бързо се върна по обратния път, като затвори прозореца зад себе си.

Знаеше, че рано или късно майка й ще разбере какво беше извършила — и тогава тя ще направи едно от следните две неща: ще й благодари или ще я убие.

Като се върна в леглото, позвъни на баща си.

— Взех ги, баща ми — каза тя с тон на гангстер от тридесетте години. — Справих се като с парче кекс.

— Баща ми? — избръщолеви Дънкан Купър. Баща ми?

— Да, баща ми. Ще ти ги донеса рано сутринта, а?

И крадлата Алелуйа Купър затвори телефона.

39

Следващият ден. Следобед.

Фехтовалната зала „Сантели“ на Тридесет и седма улица — запад беше препълнена. Навсякъде имаше двойки от фехтовачи с маски и бели спортни облекла, които играеха необикновен балет — нападаха, после парираха удари на противника. Шпагите трептяха, свистяха, кръстосваха се.

Шумът проникваше в съблекалнята, където Дънкан Купър бе вече в спортно облекло.

— Е? — обърна се той към мъжа, седнал на скамейката.

Лео Флъд разглеждаше последните от скиците на Едуина, които Алелуйа беше донесла на Дънкан сутринта. Той погледна към него.

— Добри са — каза той, като кимна одобрително. — Всъщност, те са много, много добри.

Лео Флъд, все още в двадесетте си години, излъчваше сила и изглеждаше превъзходно. Макар че беше невероятно красив и млад, по лицето му нямаше и следа от липса на опит — той правеше впечатление с енергичната си агресивност и ярко се открояваше с интелигентността и външния си вид.

Лео Флъд бе типичен бизнесмен от осемдесетте години — влиятелен, млад крал в бизнеса, появил се незнайно откъде, с празен джоб, но за кратко време завладял финансовия свят.

Той бе висок повече от метър и осемдесет, тънък и строен, но със силни, гладки мускули. Имаше черна като кехлибар коса и ледено зелени, пронизващи очи. Несравним тен. Ярко изразени, почти славянски скули, полегати, черни вежди.

Лео остави скиците настрана.

— Знаеш ли дали не работи за някой моделиер?

— Тя работеше при де Рискал, но сега си търси работа.

— Проектирала е при де Рискал?

Дънкан се усмихна.

— Никой не проектира при де Рискал, освен самия Антонио. Тя организираше неговите ревюта.

— И каква е връзката й с тебе? — Лео го погледна закачливо. — Твое момиче ли е?

Дънкан се усмихна.

— Да кажем бивша съпруга.

Лео се изправи и го потупа по гърба.

— Опитваш се да си я върнеш?

— Съвсем не. Просто заради дъщеря ми. Твърди, че като е без работа, Едс много я нервира. Ти ми беше казал, че можеш да инвестираш в модата. Чудесно. Аз разбрах, че тя е свободна и разполага с това, което е необходимо за успешен бизнес. Тя познава Седмо авеню по-добре от всеки друг. Освен това тя самата е дяволски добра като дизайнер. Затова искам да ти предложа работа с нея. Вече го направих и излизам от играта.

На Лео това му се видя забавно.

— Играеш без риск?

Дънкан кимна отрицателно.

— Приеми, че го правя по този начин поради липса на опит. Модата е твърде далеч от моето амплоа. Единственото нещо, което зная, е, че конкуренцията в модата е жестока. Казват, че скоковете от небето са по-безопасни.

Лео го погледна със светнали очи.

— Може би няма да ми повярваш, но рискът ме привлича в този бизнес.

— Тогава тази работа прилича на хазарт — каза Дънкан. — Да не би да си хазартен играч, Лео?

— Всеки е хазартен играч, Купър. Животът е хазарт. По дяволите, в този свят всяко вдишване на това, което се надяваш да е чист въздух, е хазарт. И знаеш ли какво? Това ми харесва.

— Поради това ли искаш да влезеш в търговията с дрехи? — попита Дънкан изненадан. — Защото този бизнес е хазарт?

— Разбира се, че това е една от причините. Разбираш ли, Купър, не са парите, които ме привличат. Парите са само вторичен продукт, приятен дивидент.

— Тогава какво точно те привлича, Лео?

— Играта, какво друго? Модната индустрия е най-голямото, постоянно отворено казино за залагане. Искам да кажа, всички знаят, че Седмо авеню е по-опасно за новодошлите в бизнеса от едно честно залагане. Веднъж попаднал между акулите човек рискува всеки момент да бъде изяден — между обединенията, казината и рекетьорите, това е най-голямата рулетка. Деветдесет и пет процента от новите в този бизнес фалират. Знаеше ли то?

Дънкан тихо се засмя.

— Страхувам се, че това е най-основателната причина човек да стои далече от този бизнес.

— Напротив — усмихна се Лео. — Аз обичам играта на случайностите. Тя е любимото ми предизвикателство. — Той взе маската си от скамейката и я постави на главата си, повдигната нагоре, както тази на Дънкан. — Готов ли си за състезание?

— Готов съм, ако ти си готов.

Една от честите му лъчезарни усмивки замени смущаващата студенина на съвършеното му лице.

— Тогава да вървим.

Заедно те влязоха във фехтовалния салон, чувствайки се като у дома си. И двамата лесно можеха да си позволят да посещават, който и да е от близките престижни, градски спортни клубове. Навсякъде бяха добре дошли. Но те посещаваха клуба „Сантели“ — на километър и половина по-далече — поради много важна причина. Основателят на този клуб, Джорджио Сантели, бе един от най-големите майстори в света на този спорт. За фехтовката клубът „Сантели“ представляваше, поне в Съединените щати, това, което „Циклон“ беше за привържениците на скейтборда и „Папа Вали“ за виното.

Те се спряха за момент край страничните линии и огледаха играещите състезатели.

Както винаги Дънкан се възхищаваше от добрите атлети. Фехтовката, мислеше той, най-много приличаше на балет в сравнение с други спортове и изискваше пълно отдаване и редовно практикуване… Това не беше дейност, от която човек би могъл да се отклонява. Добрата спортна форма беше изключително важна.

Лео се обърна към него.

— Понеже току-що говорехме за хазарт, би ли направил един малък облог?

Дънкан го погледна равнодушно.

— Какъв вид облог? — попита той предпазливо.

— О, малък облог, с цел да направим състезанието… по-интересно.

— Не. — Дънкан поклати глава. — Не очаквай това от мен. — Ти може да си комарджия, Лео, но аз не съм.

— Глупости. Всеки е комарджия, ако залозите са подходящи — каза Лео със спокоен глас. В хладните му зелени очи проблесна порочна радост. — Какво ще кажеш, например, ако ти спечелиш, аз да подкрепя бившата ти съпруга със сума до три милиона долара?

— Какво? — Дънкан бе шокиран и това му личеше. Той разтърси глава като да дойде на себе си и леко се отпусна. После се усмихна добродушно. — Интересно е как ушите ти могат да те изиграят — каза той. — Преди малко можех да се закълна, че ти искаше да се обзаложиш за три милиона. Невероятно, нали?

— Нищо подобно — отговори Лео спокойно. — Точно това казах… Е, приемаш ли?

Дънкан пое дълбоко дъх и бавно издиша поетия въздух.

— Не, Лео. Може би ти можеш да заложиш такава сума, но аз не мога.

— Кой иска ти да направиш това?

— Ти току-що ми каза, че искаш да заложиш три милиона долара за тази игра. Така ли е?

— Точно така. — Лео кимна утвърдително. — Аз залагам три милиона за тази игра, но аз или бившата ти жена ще спечели или ще загуби. Не ти.

— Все още не ми е съвсем ясно. Какво ще стане, ако аз загубя?

— Много просто. Ако загубиш няма да станеш нито по-богат, нито по-беден. Разбираш ли, твоят залог е бившата ти жена, която участва задочно.

— Моля? — Дънкан размаха глава. — Сега съвсем ме обърка.

— Нека ти обясня. Ако загубиш, аз няма да я подкрепя; в този случай тя ще трябва да търси другаде финансова подкрепа. — Едва доловима усмивка се появи на устните му. — Е, майсторе? Ние сме равностойни партньори. Готов ли си да заложиш кариерата на бившата си жена?

— А ако не го направя?

— В такъв случай може би ще реша въобще да не я финансирам — каза Лео. При тази меко казана заплаха той отново се усмихна.

Дънкан го погледна с присвити очи.

— Не се ли опитваш да ме изнудваш, Лео?

Лео изглеждаше като олицетворение на невинността.

— Кой? Аз?

Дънкан сви устни и се намръщи. Той наистина не обичаше да прави облози, дори когато нямаше нищо да загуби. Това за него беше принцип.

Лео чакаше.

— Добре, Флъд. — Дънкан му подаде ръка.

Двамата мъже тръгнаха към току-що освободилата се фехтовална пътека. Дънкан изпробва изработената си по поръчка шпага, като я размаха няколко пъти във въздуха. Тя свистеше като камшик и се извиваше елегантно. Срещу него, Лео направи същото.

— Добре, Едс, започвам! — помисли Дънкан и посегна да свали надолу защитната си маска.

Все още усмихнат, Лео свали маската си и небрежно я захвърли настрана.

— Без маски, Купър — каза той предизвикателно. Очите му изглеждаха твърди и бляскави. — Съгласен ли си да се състезаваме по старите правила?

— Да не си полудял! — Дънкан повдигна маската от лицето си и го погледна втренчено. — И двамата ще бъдем изхвърлени оттук завинаги. Ти знаеш правилата!

Лео се засмя.

— Не бъди такъв буржоа. Правилата се създават, за да бъдат нарушавани.

— Може би за тебе е така, но аз обичам да идвам тука. И желая да идвам и в бъдеще.

— Страх ли те, Купър? — Лео се засмя предизвикателно, като показа острите си зъби.

— Не, не ме е страх, но не съм глупак — твърдо отговори Дънкан.

— Добре. И двамата не сме глупаци. Но не мислиш ли, че като залагам три милиона долара, не ми се полага да определя условията?

— Ако от това може да последва нужда от хирургическа намеса, нямаш такова право.

Лео се засмя отново.

— Хайде, Купър. Ако бъда ранен, няма да се разсърдя. Ти можеш винаги да ме зашиеш.

— Да, но не мога да зашия себе си, нали?

— Твоите колеги могат.

Дънкан стоеше неподвижен срещу него.

— О, по дяволите! — каза той най-сетне, като реши да рискува. Свали маската си и я остави настрана. — Добре, Лео, започвай!

— Начало!

Лео се усмихна, а Дънкан зае позиция. С метален звън те кръстосаха шпаги във въздуха.

— Пази се! — извика Лео и сериозната борба започна.

Лео се спусна напред и заби шпагата си към червеното сърце, зашито на гърдите на Дънкан, но той ловко отстъпи назад и избягна атаката. Въпреки желанието си, не можа да сдържи усмивката си. Може би Лео беше прав. Имаше нещо много привлекателно във фехтовката по старите правила и в реалната опасност от сериозно нараняване. Нали от незапомнени времена мъже са се сражавали в спортни дуели без предпазни средства? И нямаше ли нещо вълнуващо, драматично в такава рискована мъжествена проява, макар че би могла да се окаже пагубна.

Всички други в салона прекъснаха боевете и се струпаха около тях да ги наблюдават. Кой знае как, разбра се, че това не беше обикновена среща. Даже хората от съблекалните дойдоха да наблюдават борбата.

Дънкан се движеше по-бързо от светкавица, без усилие парираше противника и контраатакуваше. Лицето му беше необикновено възбудено. Тъмните му очи ентусиазирано се стрелкаха. Той чувстваше, че шпагата му никога не е била толкова гъвкава и опасна; знаеше, че никога досега не беше водил боя с такава съсредоточеност; инстинктивно усещаше, без дори да мисли за това, че никога не се е сражавал толкова добре. Като че беше воден от някаква незнайна, гладиаторска мощ.

Той и Лео танцуваха напред-назад пред възбудената публика. Предимствата на Лео бяха силата и младостта му, но Дънкан имаше гъвкавите ръце на хирург. Особено важно беше, че за разлика от Лео, Дънкан имаше двадесетгодишна практика в този спорт и беше трениран от самия Джорджио Сантели.

Лео се бореше със страхотна концентрация. Устните му бяха отдръпнати назад и зъбите му се показваха като на животно, което е готово да убива. Като видя откритие, той атакува червеното сърце на Дънкан.

Дънкан очакваше точно това и кръстоса шпага с него. Лео проклинаше, а Дънкан се смееше с дяволска радост при безуспешните му опити да освободи шпагата си.

— Е, майсторе! — Сега бе ред на Дънкан да бъде предизвикателен.

Лео не отговори; той полагаше всички сили да отблъсне Дънкан.

Все едно че се опитваше да избута танк „Шерман“ по хълм. Дънкан не помръдваше. Ръцете на Лео трепереха от напрежението и шпагата му вибрираше в замъгления му поглед. Лицето му силно се изчерви.

— Проклет да си, Купър! — успя да изръмжи той през зъби.

Дънкан се усмихна.

— Ще видим, Лео. Ти получи това, което търсеше.

Изненадващо, очевидно без особено усилие, той отблъсна Лео назад.

Лео се олюля, но бързо се съвзе. Започваше да се ядосва. Какво ставаше с Купър? Много му се искаше да знае. В миналото Дънкан никога не се е борил с такава яростна концентрация, стил и повратливост. Дали не е скривал част от възможностите си? Или внезапно е бил обзет от нечовешка воля да спечели? Като че ли той и шпагата му бяха едно цяло.

Адреналинът доведе Лео до свръх възбудено състояние. Трескавото му желание да победи караше кръвта му да бушува. Той присви очи и яростно се озъби. Почувства прилив на сила; обладан от жаждата за слава, сега чуваше ясно звъна от стоманените шпаги; триумфални гласове нахлуваха в ушите му.

Убивай, убивай, убивай! Тук, на арената, където нищо друго не съществуваше, освен неприятеля и той самият. Тук, където шпагата му свистеше във въздуха и караше хората да треперят пред него!

Почувствал се непобедим, Лео се впусна в нова атака. Дънкан не реагира навреме и този път Лео се засмя.

— Какво става? Измори ли се, Купър?

— Адски изморен! — успя да изръмжи Дънкан и финтира настрана.

Лео това и чакаше. Без да обръща внимание на финта, той се спусна край Дънкан с жадна за кръв, свистяща шпага.

Замахна! Дънкан по-скоро почувства, отколкото видя хладната, сребриста стомана да разрязва горещата му плът.

Публиката възкликна тихо в хор, не вярваща на очите си, бузата на Дънкан бе разрязана и кръв течеше от отворената рана.

Сега публиката бе необичайно напрегната. Мълчаливите мисли на присъстващите ясно се разбираха, сякаш бяха изказани с викове. Как посмя Лео Флъд да превърне играта с уважавания от всички джентълмен в обидна кървава касапница?

Раната не смути Дънкан; тя събуди у него заспалия инстинкт за самозащита пред смъртна опасност. Той изглеждаше като пробудил се звяр. Ту водеше боя с невероятна техника, ту се хвърляше в мощна, яростна атака. Той размахваше шпагата си с респектираща сила и скорост. Салонът повече не съществуваше за него. Публиката също. Шпагата му беше като разярен, сребърен дракон, издишващ ужасни искри и страхотен огън.

Той връхлиташе върху Лео като гилотина, нападаше и дишаше дълбоко.

Внезапен страх обзе Лео, докато отблъскваше атаките на Дънкан. Той действаше не само като обиден. Той си отмъщаваше, защитаваше кауза, бореше се за честта си.

Шпагата на Дънкан като оживяла удряше и звънтеше, удряше отново, нанасяше му удар след удар по-бързо, отколкото окото можеше да види. Отново и отново просъскваше съвсем близо до лицето му. При всеки удар, публиката се задъхваше и Лео осъзна, разстроен и унижен, че Дънкан си играеше с него, че ако искаше, можеше да го нареже на парчета.

Той подскочи, за да отрази още един удар. Отново успя да го парира. Но това бе всичко, което можеше да направи, за да държи Дънкан на разстояние.

Дънкан показваше диво ожесточение, каквото никога не бе виждал преди. Жестоко си играеше с Лео; с всеки удар и скок напред, шпагата му стигаше толкова близо до лицето на Лео, че той изпищяваше. При това шпагата все още не беше го докосвала. Енергията, виртуозността и чистотата в движенията на Дънкан учудваха всички; присъстващите с възклицания изразяваха възхищението си.

Лео бавно губеше сили. Появиха се капки пот по челото му, после неумолимо потекоха надолу, като пареха очите му и замъгляваха погледа му. Дишаше тежко. Опитваше се да се съсредоточи с такова ожесточение, че в очите му се появиха сълзи. Шпагата му започна да се движи така, сякаш тежеше петдесет килограма. Ръцете и краката му отмаляваха.

Всички предусещаха близкия край на борбата. Задъхваха се, гледаха с широко отворени очи.

Дънкан продължаваше яростно да напада.

Лео проклинаше. Това бе невероятно. Нямаше ли да спреш, Дънкан Купър? Като че ли колкото повече продължаваше боя, толкова по-силен ставаше.

Лео Флъд знаеше, че не беше в състояние дълго да се защитава. Скоро той нямаше да има сили да отблъсква атаките на Дънкан. Оставаше му последен шанс да спечели. Но трябваше да атакува бързо. Сега или никога!

— Кучи сине! — изръмжа той и напрегна последни сили. Като отрази атаката на Дънкан, нападна с финт, целейки сърцето му.

Дънкан не се смути. Внимателно отрази удара и подскочи напред. Двете шпаги се кръстосаха и шпагата на Лео бе избита от ръката му.

Тя шумно падна на пода.

Лео пристъпи към нея, но гласът на Дънкан го спря: „Туш“ — каза той тихо с усмивка.

Лео се стъписа и се огледа. Шпагата на Дънкан бе опряна точно в центъра на червеното сърце от спортната му униформа.

Публиката аплодира, после се разпръсна — всеки се връщаше към заниманията си.

Дънкан отпусна шпагата си.

— Не беше лошо, Лео — каза той тихо.

— Но не беше и добре — тъжно се усмихна Лео. — Ти бе по-добър от всеки, когото някога съм срещал. — Той направи малка пауза. — Раната ти сериозно кърви, приятелю.

Дънкан пипна бузата си и погледна окървавените си пръсти.

— Няма нищо.

— Едно нещо искам да зная. Ти би могъл да ме нараниш половин дузина пъти, Купър. Но не го направи. Защо?

Дънкан го погледна втренчено.

— Не считах за нужно да го направя — каза той с хладен тон. — Целта не е да се пролива кръв. В това не би имало никакъв спорт.

Той остана за момент на мястото си, после тръгна към изхода по полирания паркет.

Гласът на Лео го накара да се спре.

— Купър!

Дънкан се обърна и го погледна въпросително.

— Не забравяй да ми оставиш номера на бившата си съпруга. Тя спечели подкрепата ми напълно заслужено.

Дънкан кимна с глава.

— Запомни едно нещо — каза той тихо. — Бивша или не, Едс е много специална. Не се опитвай да проливаш кръвта й. — Той гледаше Лео в очите. Разбираш ли това, приятелю?

40

Четвъртък сутринта.

— Слънцето отдавна изгря! Време е за закуска! — жизнерадостно оповести Руби, като влезе в затъмнената стая на Едуина. Тя прекоси бързо стаята и дръпна встрани щампованите с цветя кретонени завеси. Силната светлина на пролетното слънце огря стаята и кристалните статуетки на животни върху нощната масичка блеснаха с отражения във всички цветове на дъгата.

Едуина въздъхна сънливо и се обърна на другата страна.

— Остави ме да поспя, Руби — каза тя умолително, забила глава във възглавницата; набръчканата й розова нощна маска още покриваше очите й. — Чела съм до полунощ.

— Хм! — Руби стоеше пред нея с ръце на кръста. — Вероятно един от тези романи, с които бих се срамувала да ме видят хората в метрото. — Тя плесна силно с ръце. — Ставай, ставай!

— О, Руби! Дай ми още десетина минути! Моля те!

— Вече е десет и половина и те търсят по телефона.

— Добре, кажи им да се обадят по-късно! — промълви Едуина. — Имам нужда да поспя още малко.

— Мисля, че преди всичко имаш нужда от пари — строго промърмори Руби.

— Пари? — каза Едуина и наостри уши като хрътка, съзряла птичка. — Пари ли каза? — Тя седна в леглото и захвърли нощната си маска. Неподготвена за силната, слънчева светлина, тя закри очите си с ръка.

— Мисля, че това ще те накара да станеш — каза язвително Руби.

Едуина се намръщи, възмутена.

— Значи не ме търсят по телефона?

— Наистина те търсят — каза спокойно Руби.

— Добре. Кой ме търси?

— Някакъв мъж… — Руби въздъхна и вдигна рамене. — Името му ми беше на езика, но го забравих — каза тя, като плесна с ръце. — Който и да е, не той се обажда, а секретарката му.

— Попита ли я за какво се отнася?

— Това не е моя работа! — изсумтя тя и излезе от стаята.

Като закриваше все още очите си с ръка, Едуина взе слушалката.

— Ало?

— Госпожица Робинсън? — попита през зъби секретарката с акцент от „Локъст Вали“. — Госпожица Едуина Дж. Робинсън?

— Да.

— Момент, моля. Сега ще ви свържа с господин Флъд.

— С кого?

— Господин Флъд. Господин Лео Флъд. — Гласът на секретарката прозвуча като да говореше за бога или за президента, или и за двамата.

Едуина се намръщи и се замисли. Къде беше чувала това име? Флъд… Флъд… Флъд! Къдравата й червеникава коса сякаш се изправи. О, небеса! Не Лео Флъд, чиито списания „Форчън“ и „Форбс“ се оценяваха на сто милиона долара! После раменете й се отпуснаха и тръпките по главата й изчезнаха. Не, мислеше тя, не може да е той. Сигурно е някой друг Лео Флъд — може би някой застрахователен агент от „Йонкърс“, който е взел номера й от телефонния указател. Така трябва да е. За какво ще я търси мултимилионер, който никога не бе чувал името й?

— Госпожица Робинсън? — прозвуча мъжки глас в слушалката.

— На телефона — отговори хладно Едуина. Ако някакъв агент или инспектор я беше разбудил, щеше да му даде да разбере какво е направил!

— Позволете ми да се представя. Аз съм Лео Флъд от фирмата „Бек, Флъд и Кронин“. Може би сте чували за мене?

Да съм чувала за него! Значи това беше същият Лео Флъд. Но дори от рая да ти се обадят, не значи, че трябва да паднеш на колене и да започнеш незабавно да целуваш крака. Първо, трябва да се убедиш, че това не е някой дявол.

— Да — каза тя сдържано, като полагаше усилие да запази сдържан гласа си, — чувала съм за вас.

— Добре. Разбирам, че вие сте Едуина Дж. Робинсън, работила сте при Антонио де Рискал и възнамерявате да основете собствена фирма.

За момент Едуина не бе в състояние да говори. Тя едва чуваше дишането му в слушалката.

— Да — най-сетне успя да прошепне тя.

— В такъв случай вие и аз трябва да се срещнем. Тъй като имам намерение да инвестирам в модата — продължи той — и вие търсите финансова подкрепа, може би ще бъде полезно да поговорим за това. Какво ще кажете за обед утре?

Обед с Лео Флъд.

Но преди да приеме поканата, съмнителни подозрения изпълниха съзнанието й.

— Надявам се, не сте получили тази идея от Р. Л. Шаклбъри? — попита тя подозрително.

— От кого? — Гласът му изразяваше истинска изненада.

— Просто се пошегувах — каза тя тихо, като се отказа от подозренията си. Но не можеше да проумее какво се бе случило.

Лео Флъд е заинтересован да я подкрепи! О, благодаря ти господи! Благодаря ти!

— В такъв случай приемам, че срещата е уредена? — попита той.

— Само определете часа и мястото и аз ще бъда там обеща тя с развълнуван глас.

— В моя офис на „Уолстрийт“? По обед?

Тя се опита да отговори, но гърлото й бе блокирано.

— Госпожице Робинсън? На телефона ли сте?

Тя прочисти гърлото си.

— Да — каза тя с пресипнал глас. — Да, тук съм. Ще бъда там…, господин Флъд. Аз ще…

— Добре — прекъсна я той, преди тя да успее да издърдори още нещо. — С нетърпение очаквам да ви видя. „Уолстрийт“ 69 утре на обед. До скоро виждане.

Задръстването от автомобили във финансовия квартал бе толкова голямо, че тя по-бързо би се придвижила пеш.

На пресечката на „Бродуей“ и „Фултън“ тя пъхна три банкноти от по пет долара в ръката на шофьора, каза „задръжте рестото“ и излезе от таксито. В едната си ръка тя държеше огромна папка с много от нейните модели, а с другата придържаше на рамото си кожена чанта — ефикасен начин да се противодейства срещу крадци на дамски чанти.

Тя се спря за момент на кръстовището, като дишаше дълбоко и се оглеждаше откъде би могла да премине. Тесните тротоари по приличащите на каньони улици на финансовия център бяха безнадеждно пренаселени и бъркотията се усложняваше от крясъци, сирени, клаксони и свирки от велосипедисти.

Ноздрите й рефлекторно се свиваха, очите й изразяваха неодобрение. Въздухът представляваше смес от една част кислород и две части въглероден двуокис, а тротоарът потрепваше под стъпките на стотици пешеходци. Накъдето и да погледнеше, тя виждаше невъобразима навалица, като огромен басейн, чиято повърхност бе плътно покрита с неизброими човешки глави.

Изведнъж Едуина преодоля възбудата си и тръгна. Оставаха й пет минути, когато влезе в „Уолстрийт“ 69. Тя бързо премина през фоайето и се насочи към препълнения асансьор.

„Бек, Флъд и Кронин Инкорпорейтид“ бе разположена от двадесет и първия до двадесет и осмия етаж.

Тя слезе на двадесет и първия етаж.

Струваше й се, че бе попаднала в друга ера и на друг континент. Приемната приличаше по-скоро на клуб. Имаше множество тапицирани с кожа дивани и кожени столове в стил „Кралица Анна“. Тъмни тапети по стените. Пожълтели портрети и картини с ловджийски сюжети. Едуина знаеше, че всичко това бе направено нарочно, с цел да се създаде впечатление за традиционна, дълголетна стабилност — като че фирмата „Бек, Флъд и Кроните Инкорпорейтид“ не бе създадена едва преди четири години, а е съществувала откакто Хенри Хъдсън плавал край тези брегове.

Госпожицата от рецепцията и се усмихна и с шепнещ глас се обади по телефона. Скоро след това пристигна жена в строг, черен костюм и бяла блуза. Едуина я последва през тапициран коридор. Те преминаха през традиционно обзаведени офиси и зали за конференции. Едуина бе впечатлена от огромна зала с огледални стени, пълна с компютърни терминали и жестикулиращи млади мъже, които говореха по телефоните като едновременно поглеждаха с едно око към огромно електронно табло за борсата, стигащо почти до тавана.

Най-сетне те стигнаха до главните офиси. Разликата пролича веднага. Английските портрети по стените бяха по-големи и по-добри: благородници, вместо богати търговци. Античните предмети бяха автентични, а не репродукции.

Във външния офис на Лео Флъд, зад бюро от дъб отпреди триста години, седеше самата госпожица Локъст Вали Локджоу. Тя изглеждаше като студена риба. Сдържана, стройна и изключително делова. Облеклото и беше в сиви, тънки райета. Копринените дантели на яката не можеха да смекчат острите й очертания. Чувствителното обоняние на Едуина едва долови аромата на парфюма й.

— Господин Флъд в момента има делова среща и се извинява за закъснението — каза тя през стиснати зъби.

Моля, седнете. Сигурна съм, че скоро ще бъде с вас.

Едуина се усмихна лъчезарно, седна на стол от осемнадесети век в стил „рококо“ и сложи крак върху крак. Не след дълго четирима японски бизнесмени с еднакви дипломатически куфарчета в ръце излязоха от офиса и вътрешният телефон на бюрото на госпожица Локджоу позвъни.

Госпожица Локджоу повдигна глава.

— Госпожице Робинсън, сега можете да влезете — каза тя, като стана, за да я въведе във вътрешната света обител. Докато държеше вратата отворена, тя се усмихваше. Всъщност, показваше зъбите си.

Едуина влезе в офиса. Първото нещо, което й направи силно впечатление, бе тишината. Този офис бе като неоткрита гробница. Очевидно не малко изолационни материали срещу шума са били вложени в него. После се огледа наоколо и бе наистина силно впечатлена. Това беше ъглов офис — две стени с прозорци на височините на цели два етажа. Таванът сякаш стигаше до небето. Полираната облицовка на стените от скъпо дърво блестеше като стъкло. Липсваше бюро, но имаше три маси за кафе. Всяка маса беше заобиколена с разкошни, кожени седалки. Всички в електриково синя напа! Любимият й цвят!

Уважението й към Лео Флъд моментално стана още по-голямо. Ако времето позволяваше, тя би искала да носи визоновата си пелерина в електриково син цвят.

Лео Флъд стоеше до прозорците с ръце зад кръста. Като усети присъствието й, той се обърна и тръгна към нея по огромния килим.

— Госпожице Робинсън.

Едуина пое подадената й ръка. Стисна я толкова силно, колкото той стисна нейната.

— Господин Флъд.

— Лео — каза той, като се усмихна. — Ако ще правим заедно бизнес, ще трябва да се обръщате към мене с първото ми име.

— А вие — засмя се Едуина, — можете да ме наричате Едс. Това име ми е останало още от детството.

— Майка ви сигурно е имала добро чувство за хумор. Знаете ли, че сте първата Едуина Дж. Робинсън, която някога съм срещал?

— Мога да повярвам в това.

Той я огледа.

— Харесвам костюма ви.

Тя също се огледа и леко се усмихна.

— Би трябвало да го харесвате — каза тя, като отново обърна погледа си към него. — Той е от Антонио де Рискал. От пролетната му колекция 1988 година. — Пропусна да добави, че като негова служителка го беше купила с двадесет и пет на сто намаление.

— Изненадан съм, че не носите един от собствените си модели.

— Причината е, че едва съм започнала. Всичко е още в процес на планиране.

— Ако всичко върви добре, вие ще можете да накарате де Рискал по-усърдно да се бори за парите си, нали?

— Точно това възнамерявам да направя — каза тя тихо, но убедително.

Той широко се усмихна.

— Сигурен съм, че ще го направите. — Изведнъж се засмя. — Знаете ли, напомняте ми на моя дебют в бизнеса. Това бе… преди осем или девет години. Явих се на интервю в „Братя Саломон“ за работа наистина на ниско стъпало в йерархията. Все пак, по това време бих убил някого заради нея. „Какво всъщност искате да постигнете?“ — попита ме интервюиращият. Бихте ли повярвали, че имах нахалството да кажа „Възнамерявам да стана мултимилионер, преди да навърша тридесет години“?

Едуина се засмя.

— И какво стана?

— Не е нужно да казвам, че не получих работата. Но това, което ме впечатли бе реакцията му. Той се загледа в мене и каза: „Какво предполагаш, че ще стане с тази работа, ако станеш мултимилионер? Тогава ние бихме загубили квалифициран служител, обучен на наши разноски“. Първоначално помислих, че се шегува, но той бе сериозен. Разбира се, същността на работата ми на практика не обещаваше нищо. Но факт е, че това стана, Едс! Получих три безценни поуки от това интервю, които никога няма да забравя.

Тя го погледна, заинтригувана.

— Първата поука е, че мечтите могат да бъдат осъществени — каза той тихо. — Втората е, че този Саломон загуби дяволски способен служител — и потенциално тонове пари — като не ме прие. Третата поука — най-важната от всички — е, че ако бях работил за тях, всичко това — и той посочи с ръка огромния си офис, — нямаше да го има.

Едуина го гледаше втренчено.

— Това ви кара да се замисляте, нали? Хайде, елате да седнем.

Той я хвана под ръка и я поведе към една от масите. Тя забеляза, че я постави да седне срещу една картина на Гойа, докато той седна срещу електронно табло, отразяващо борсата, което бе вградено в дървената облицовка на една от стените.

Но всичко, от което той видимо се интересуваше, бе тя самата. Зелените надписи на екрана се сменяха безшумно, незабелязано.

Тя го огледа за момент с преценяващ поглед. От кехлибарената му коса до ръчно изработените му чудесни, черни обувки. Всичко у Лео Флъд беше красиво, изключително елегантно.

Костюмът му от сребристосив копринен плат, очевидно бе от „Савил Роу“. Подчертано славянските му скули. Маникюрът. Тенът. Двата реда по холивудски съвършени зъби, с изключение на твърде заострените резци. Ако не се усмихваше много, той би бил поразителен с хладното си физическо съвършенство.

Хубав е, реши тя; усети, че стомахът й се сви. Необикновено хубав. Не. Повече от хубав. Беше красив като тъмен ангел.

Изведнъж тя разбра, че той я изучаваше и преценяваше с такова внимание, с каквото тя правеше същото с него. Две петна като яркочервени макове се появиха под блестящия грим на бузите й. Тя бързо погледна настрана.

— Предполагам, че обаждането ми по телефона ви е изненадало — каза той, като наруши неловкото мълчание.

Тя се обърна към него.

— Наистина — съгласи се тя, доволна, че взаимното им изучаване бе свършило. — Но не разбирам защо точно на мен се обадихте? След като има толкова други възможности, какво точно искате да постигнете с мен?

— Много просто. — Той я погледна проницателно. — Мисля, че вие притежавате всичко, което е нужно.

— Разбирам — отговори тя колебливо.

Той я гледаше в очите.

— За разлика от този глупак от „Братя Саломон“, аз си поставям за цел да търся и да подкрепям обещаващи, млади таланти.

Тя се намръщи.

— Окей. Но съм любопитна да зная едно нещо. Защо в модата? Тази индустрия не изглежда да е предмет на дейност на вашата фирма.

— Предметът на фирмата е бизнесът — каза той, — най-малкият общ знаменател, тъй да се каже, е печалбата. А модата е бизнес. Не мисля, че е нужно да добавя, че именно модата е най-голямата индустрия в този град.

— Да — промърмори тя, — зная това.

— И нека да сме наясно, че когато говоря за модата, аз не мисля за няколко бални рокли тук, или няколко модни костюма там.

Тя леко се изправи.

— Тогава за какво става дума, Лео? — попита тя със сподавен глас.

— За голяма, нова фирма — каза той. — Фирма, която ще стане мощна, респектираща, с широко поле на дейност; фирма, която ще носи големи печалби. Нещо подобно по-скоро на „Лиз Клейборн“, отколкото на „Скаси“.

Тя го гледаше озадачена.

— Говорите за бизнес от порядъка на един милиард годишно! — каза тя, шокирана.

— Да. — Той се наведе напред и се усмихна. — Това, накратко, е дългосрочният ми план.

— И какъв е краткосрочният план?

— Да ви подкрепя финансово и да се убедя, че ще помогнете да стъпим здраво на краката си.

За момент тя остана безмълвна.

— Аз няма да бъда фигурантка, Лео — предупреди тя. — Ако това е, което искате, няма смисъл да продължаваме дискусията.

Той се засмя.

— Чудесно. Аз не търся фигуранти — такива има колкото щете. Аз искам вас.

— Изглеждате много сигурен в себе си. Сякаш ние непременно ще работим заедно.

Тя леко се намръщи и продължаваше да го гледа проницателно.

— Да. — Той се усмихна отново. — Ние ще работим заедно.

— Но вие даже не сте видели какво мога да правя! — запротестира тя. — Не можете да сте сигурен, че ще оправдая очакванията ви.

— Напротив — отговори той уверено. — Вие сте добра, Едс. Всъщност, много добра.

Тя го гледаше проницателно.

— Откъде знаете това?

Лео леко се усмихна.

— Тези неща ми говорят за това.

Той се наведе напред и взе пакет от скици от края на масата. Мълчаливо й ги подаде.

Тя моментално ги разпозна.

— Откъде имате тези скици? — попита тя, като ги тръшна на масата.

— Отговорът на този въпрос би ли повлиял на решението ви по един или друг начин?

Едуина се поколеба.

— Не — каза тя накрая.

Той се усмихна.

— Даде ми ги бившият ви съпруг.

— Дънкан?

Не можеше да повярва.

Той кимна утвърдително.

— Но той… не е идвал у дома откакто съм ги направила! — възкликната. — Как би могъл…?

— Изглежда, че близките ви са много загрижени за вас, Едс. Дъщеря ви му ги е дала, за да ми ги покаже.

Ярост като лава се надигна в нея. Нищо друго не можеше да я раздразни до такава степен. Тя скръсти ръце и сви устни, като барабанеше ядосано с пръсти по лактите си. От нея като че ли заизскачаха смъртоносни искри.

— Вие се ядосахте — каза той.

Не беше подготвен за начина, по който сребристосивите й очи потъмняха и изглеждаха почти черни.

— Можете да заложите папийонката си, че съм ядосана — каза тя с горчивина. — Никой, никой няма право да ми ги отнема! Те са мои, по дяволите!

Сякаш дошъл редът му за реплика, униформен иконом се приближи безшумно, почисти гърлото си и произнесе една от най-баналните фрази: „Обядът е сервиран“.

41

Невъзможно беше за Едуина да запази гнева си по време на обяда. Особено под въздействието на чара на Лео, внимателното му отношение към нея, лукса на трапезарията и превъзходните ястия, с които и главните готвачи на „Цирка“ биха се гордели. Имаше пастет от черен дроб в керамични бурканчета, последван от печено от сърна с диви гъби, салата и топла, плодова пита с ревен. Освен всичко това — превъзходните вина „Дом Руинарт Розе“ и „Шато Пишон — Лаланд 78“.

— В най-добрия случай първата колекция ще бъде готова не по-късно от осем месеца и ще се появи в магазините в средата на следващата година — каза Едуина, като го гледаше в очите.

Лео направи малка пауза.

— С други думи май или юни — каза той замислено. — Това означава лятна колекция. — Той леко се намръщи. — Няма ли да е малко късно за такава колекция?

— Да. — Тя кимна с глава. — При нормални обстоятелства би било късно. Но разбираш ли, има нещо хубаво в това. Няма да пуснем първата колекция по-късно. — Някакъв блясък се появи в очите й. — Ние ще я пуснем на пазара по-рано.

Тя взе чашата си, разклати виното в нея и се облегна назад в очакване на отговора му.

Той я погледна с нов прилив на уважение към нея.

— С други думи, предлагаш да пуснем есенната колекция в началото на лятото?

— Точно така!

Тя кимна и топло го погледна, доволна от себе си. Ако трябваше да каже само едно нещо за Лео Флъд, мислеше тя, това би било, че схваща бързо.

— Хм. — Той сдъвка хапка печено сърнешко замислено, после махна с вилицата си. — Не смяташ ли, че малко преждевременно ще извадим оръжието си?

Тя завъртя глава.

— Не съвсем. Спомни си, че есенната колекция, по традиция, е в магазините още през лятото, както продажбата на зимната колекция започва през есента. Ние ще започнем малко по-рано и това ще ни осигури лек аванс в конкуренцията.

Тя го гледаше над чашата с вино.

— А! — възкликна той.

— А-а-а… — обади се тя като ехо.

— А! — каза той отново с удоволствие.

— А-а-а — повтори тя и се усмихна.

Те дълго се гледаха мълчаливо в очите като конспиратори, радващи се на тайния си заговор. С нейния талант и опит, с неговите нари и усет в бизнеса и двамата чувстваха началото на революция в модата.

— Знаеш ли, ти ми поднасяш все нови изненади — каза той с възхищение.

— Във връзка с тази тема трябва да приемеш още една изненада — предупреди го тя. — Скиците, които си видял, не са това, което имам предвид. Поне от сега нататък.

— Те показват, че притежаваш талант — каза той.

Тя махна пренебрежително с ръка и се засмя.

— И двамата знаем, че талантите в този град са евтини. Всеки има някакъв художествен усет — или сам се заблуждава, че има такъв.

Лео се приведе над масата.

— Е? — попита той тихо. — Какво имаш предвид?

Тя срещна погледа му.

— Много съм мислила за това — каза тя. — Дълго време предвиждах да правя уникални модели или скъпо готово облекло. — Тя поклати неодобрително глава. — Сега съм стигнала до заключението, че това не е целесъобразно. На пазара има вече достатъчно много изключителни модели и скъпи, снобски дрехи. Помисли само. Тази страна — или светът — имат ли нужда от още един Оскар де ла Рента? Още един Антонио де Рискал? — Тя отново поклати глава. — Искрено се съмнявам в това. Не ме разбирай погрешно, Лео. Аз обичам да нося подобни облекла. Те са моята страст — фактически единствената ми голяма слабост. Нищо под слънцето не ме кара да се чувствам толкова добре, колкото екстравагантното и извънредно скъпо облекло. Но и това е голямото „но“ — да купуваш такъв вид облекла е съществено различна история в сравнение с намерението ти да ги продаваш. Мисля, че пазарът за тях е силно ограничен. Да не говорим за опасността от провал.

— Точно така преценявам нещата. — Той кимна одобрително.

— Радвам се, че мислиш по този начин. Да вземем например случая с покойния Уили Смит. Според мене, той правилно се беше ориентирал.

— По-точно?

— Той правеше това, което и аз искам да направя — да предложа на купувачите широк избор от облекла на достъпни цени, които да могат да се комбинират по хиляди различни начини. — Тя се наведе напред, като говореше възбудено. — С други думи, Лео, една цяла, координирана колекция! Зная, че това е било правено преди, но никога в такива мащаби, каквито аз имам предвид. Многоцветни горни части. Разнообразни долни части. Светли палта и пуловери. Туники с двойно предназначение — като дълги блузони или къси рокли. Провокиращи трикотажни клинове. И всички комбинирани със сто и един различни шала, впечатляващо светли грейки за краката, практически прозрачни за лятото и вълнени за зимата. — Тя направи пауза, като го гледаше със затаен дъх и широко отворени очи. — Е? Какво мислиш за това?

— Мисля, че е гениално. От демографска гледна точка ти имаш предвид най-многочислената група от интересуващите се от мода консуматори в тази страна.

— Надявам се, че и след като ме изслушаш до край, няма да промениш мнението си. За да успеем в този бизнес, действително да успеем, ще трябва да имаме собствени бутици във всички магазини поне на фирмите „Маси“, „Блумингдейл“, „Шаклбъри-Принс“ и „Маршал Фийлд“ по цялата страна. Това непременно ще гарантира бързия ни успех.

Лео я гледаше напрегнато.

— Продължавай — каза той бавно.

Тя посегна към чашата си с вино „Пишон-Лаланд“ и отпи една глътка за подсилване.

— Зная, че получаването на търговска площ в универсалните магазини е не само трудно — това е почти невъзможно. Конкуренцията в това отношение даже между известните големи фирми като „Дона Каран“ и „Ралф Лорън“ е жестока. Но ние трябва да го направим. Без това всичко е далечно и несигурно.

— Тогава какво те кара да мислиш, че имаме добър шанс да го постигнем?

Тя повдигна вежди.

— Казах ли подобно нещо?

— Може би не изрично. — Той се усмихна. — Но в противен случай ти не би говорила за това.

— Така е. — Искрящите й очи срещнаха неговите. — Разбираш ли, Лео — каза тя тихо, — аз стигнах до съвсем нова концепция за пазара. Поне що се отнася до модата. Доколкото зная, такава концепция досега не е била прилагана.

Той замълча за момент.

— Ти добре знаеш как да провокираш интереса на събеседника си.

Тя се облегна с ръце на масата, остави чашата и прокара пръст по ръба й. После я остави настрана и сключи пръсти.

— Завладяването на масовия пазар изисква много пари — подхвърли тя като встъпление.

Едва доловима усмивка се изписа по устните му.

— Аз имам много пари — каза той, без това да прозвучи като самохвалство.

— Зная това — отговори тя, — но тук става дума за милиони. Осъзнаваш ли това?

Той не бе изненадан.

— Старата поговорка е може би банална, но е вярна: за да направиш пари, трябва да похарчиш пари. Парите са за това да бъдат инвестирани и реинвестирани. — Той се засмя. — Нямам предвид казината. Бизнесът е най-голямата игра.

Тя изведнъж се раздразни.

— Така ли възприемаш модата? Просто като игра?

Той поклати глава.

— Не — каза той тихо, — като инвестиция. Изгодна инвестиция, бих могъл да прибавя. Убеден съм, че с твоите проекти и идеи за пазара само небето ни ограничава.

— В такъв случай трябва да кажа, че бутиците в големите магазини са особено важни. Именно те ще погълнат голяма част от инвестициите. Ние ще трябва да осигурим всичко — включително самите сглобяеми павилиони. За да съкратим разходите и да ги направим забележими още при дебюта, имам идеята те да бъдат предварително изработени. Ще бъдат навсякъде еднакви големи павилиони, обзаведени с всичко необходимо: рафтове, закачалки и пр. Искам така да бъдат проектирани, че да могат да се монтират за един ден. По този начин те ще бъдат доставени заедно с нашата колекция и — хоп! — ние ще влезем в бизнеса.

— Звучи като че планираш заведение за пици — каза той оптимистично.

— Или заведение на „Макдоналдс“ — усмихна се тя.

Той изглеждаше развеселен.

— Един вид бърза мода, като бърза закуска.

— Не се смей. Хамбургерите и дрехите не са чак толкова различни.

Той се засмя и поклати учуден глава.

— Какво става с този свят? Първо, бързо хранене. После, бързи сделки. А сега и бърза мода.

— Виж. Не става дума просто за бърза мода. Дрехите ще бъдат с високо качество, добре проектирани и на достъпни цени. Не става дума за обикновено облекло.

Той леко кимна с глава.

— Приемам тази корекция.

Тя го погледна с присвити очи.

— Зная, че съм свръхчувствителна на тази тема, но никога не бих продавала долнокачествено облекло.

— Това бе просто начин на изразяване. Но ти си добра, Едс. Съгласен съм. Не, не добра — поправи се той. — Повече от добра. С една дума, страшна си! Някой казвал ли ти е това преди?

— Поне веднъж дневно, а когато съм имала по-добър шанс и по-често. Сега, преди да приключим, Лео, има още нещо. — Яденето й бе напълно забравено; говореше толкова тихо, че той трябваше да наостри уши, за да я чува. — Ето най-важното обстоятелство. Разбира се, това е по-скоро пазарен трик, отколкото мода, но, както казах, това, което е добро за хамбургерите, ще бъде добро и за дрехите. Принципът е един и същ. Нали? — Тя кокетно повдигна вежди.

— Бих казал, че е така. — Той кимна тържествено.

— Ето защо предлагам — не, настоявам — всички наши електронни касови регистри да бъдат свързани с централен компютър. По този начин всяка продажба ще бъде моментално регистрирана в централния ни офис. Това не само ще улесни незабавното зареждане със стока и ще покаже какво се продава и какво не, но ще провокира безграничен ентусиазъм. На всеки павилион ще има голямо електронно табло, което постоянно ще показва колко облекла са продадени до момента в цялата страна. Представяш ли си? Не е ли това по-добро, отколкото при „Бъргър Кинг“?

Лео остана с отворена уста.

— Това е дяволски добра идея! — прошепна той с благоговение.

— Очаквах, че ще ти хареса. — Едуина се облегна назад и се усмихна.

— Да ми харесва? Възхитен съм! — извика той. — Това е… просто гениално! — Той можа само да поклати глава с възхищение. — Сега виждам, че първоначалните ми очаквания се оправдават напълно. Подходът ти осигурява неограничени възможности! Невъзможно е да не успеем.

Като му направи знак да я изслуша, тя отново се наведе напред.

— Не е толкова сигурно — каза тя загрижено. — Ето защо, искам да се ангажираш с широко отворени очи. Аз не вярвам в блъфове и не искам да те заблуждавам, като се опитвам да ти чертая светли перспективи.

— Ти си момиче по моя вкус.

Тя не обърна внимание на чувството му за хумор.

— Първо, трябва да отчетем логиката на нещата. Да подготвим моделите в срок от осем месеца, както предвиждам, не е невъзможно. Дори можем да имаме готови образци за всички модели в същия срок. Същото се отнася и за разпространението им. Но това, което не е абсолютно сигурно и което може да обърка нещата е срочното изпълнение на поръчките — по-специално, на големите поръчки. Това е, което ме безпокои.

— Защо? Ние няма сами да произвеждаме всичко. Ще сключим договори с производители. Така правят другите моделиери, нали?

— За готови облекла, да. Но имаш ли идея за всички досадни трудности? Лео, не е нужно да ти казвам, че фабрикантите са лоялни към досегашните си клиенти — би било глупаво от тяхна страна да не са такива. Те вечерят с тях, угаждат им, осигуряват им вино, жени, музика и дори наркотици, за да поддържат притока на печалби. Но един нов клиент? Той не само е на втори план, но… О, боже мой! Ти никога не си седял на последния ред! И същото се отнася за доставчиците на платове и дистрибуторите. Така че, каква полза от лавина от поръчки, и от павилиони по цялата страна, когато стоката не може да бъде доставена навреме? Аз зная много преуспяващи — да, преуспяващи, Лео — фирми, които понасяха загуби точно защото не бяха в състояние да изпълнят поръчките навреме.

Лео се понамръщи.

— Не те разбирам. Първо ме спечели за това, сега се опитваш да ме уплашиш. Защо?

— Не се опитвам да те плаша — каза тя. — Просто гледам реалистично на всичко. Казвам ти само, че нещата изглеждат по този начин. — Тя се усмихна. От изражението на лицето ти ми се струва, че още не си се отказал?

— Точно така.

— Добре. Да стигнем до същността на проблема. Какъв брой зелени банкноти би желал да вложиш в тази работа?

Той не се поколеба.

— Колкото са необходими. Но имах предвид около три милиона.

Тя изсумтя и провокативно се усмихна.

— Три милиона ли каза? Нищожни три милиона — дребна сума като за джобни пари? Сигурно си се пошегувал… Нали? Добре, нека те запозная с реалните факти от живота. Ако планираме малка операция в този бизнес, примерно, само с готови облекла, тази сума би била добра. Дори предостатъчна. Но да осъществим целите, които си поставяме? Панелните бутици и всичко останало? Добре. Може би трябва да си налееш още една чаша от това изключително вино — ще имаш нужда от него.

— Тогава каква, според тебе, би трябвало да бъде началната сума? — попита той, като си наливаше от виното.

Тя въздъхна.

— Кой знае? Модата е капризен, опасен, несигурен бизнес, почти толкова лесен за прогнозиране, колкото датата за края на света. Първо, борбата за бутици в магазините. Наемането на търговска площ е трудно и много скъпо. Не очаквай отстъпки, специално за площи от първа категория. Ще се наложи да плащаме необикновено големи наеми за такива привилегии.

— Окей.

— Второ. Магазините ще предпочитат стока на консигнация, вместо да я изкупуват, преди да се е утвърдила на пазара. Това може да е така, докато започнат да постъпват печалби — ако въобще това стане. — Тя замълча.

— Слушам те.

— Трето. Рекламата и ревютата вероятно ще бъдат за наша сметка.

— По-нататък.

— И четвърто, най-деликатното от всички. Магазините могат да поискат… — Тя тихо се засмя. — Не, могат да настояват за не малък процент от всички наши продажби. И това не включва петото — често появяващ се изнудвач, който би могъл да поиска бакшиш.

Тя се облегна назад да си поеме дъх.

Той изглеждаше спокоен.

— Свърши ли?

— Засега, само засега — каза тя, като кимна с глава.

— Засега това е приемливо за мене. Знаеш ли, Едс, въпреки всичко, което ми каза, въпреки че положи всички усилия да ме разубедиш и да ме спасиш от почти сигурно разоряване, би ли ми повярвала, че съм по-ентусиазиран от когато и да било?

Очите му блестяха.

— Наистина?

— О, повече от всякога! Първо, не мога да устоя на предизвикателството. Второ, твърдо вярвам, че след като преодолеем трудностите на първия етан, бизнесът ще тръгне много добре. Тогава ще потекат към нас големите пари.

Тя го погледна с присвити очи.

— Аз държа компанията да се нарича „Едуина Дж.“.

— Хмм. — Той се замисли. — Не е лошо — каза той, като постави показалец на устните си. — Звучи ми добре.

— На мене добре ми звучи следното: искам годишна заплата триста хиляди долара, платима на части всяка седмица.

— Съгласен.

— Половината от нея автоматично ще бъде удържана за придобиване на тридесет процента от даващи право на глас акции от компанията — добави тя.

Той изглеждаше заинтригуван.

— Нещо друго?

Тя кимна.

— Пълно осигуряване за медицинско и зъболекарско обслужване, застраховка живот, както и пенсионно осигуряване.

— Добре.

— Остава малка подробност — разпределението на печалбата. Тъй като това е нова, но перспективна компания, искам пет процента от печалбата.

— Може би трябва да ти взема щанд на някой базар.

— Брутна, не нетна.

— Брутна… брутна… — Той изглеждаше като хипнотизиран.

— Брутна — повтори тя твърдо.

— Какво те кара да мислиш, че наистина заслужаваш всичко това?

— Ти имаш нужда от мене. Сам никога не можеш да организираш всичко това и да успееш.

— Сигурна си в себе си, нали?

— Искам също да бъда назначена за президент на корпорацията и писмено да ми бъде гарантирано, че аз ще вземам крайните решения — каза тя със спокоен тон. — Това включва назначения и уволнения, проектиране, производство, повишения и преговори с магазини. И накрая, но не последно по значение, с цел да запазим активни позиции на този вид пазар, ти ще трябва да увеличиш началната инвестиция от три на пет милиона долара. И това се отнася само за първата година.

— И ако не приема всички тези искания?

— Тогава просто ще си тръгна — отговори тя отсечено.

— Ти блъфираш.

Тя го погледна невъзмутимо.

— Опитай.

Той се загледа в недокоснатата си плодова пита, после погледна отново към Едуина и кимна.

— Добре. Споразумяхме се. — Той продължаваше да я гледа. — Веднага ще наредя на адвокатите си да подготвят документите.

Лицето й бе озарено от лъчезарна усмивка, която би очаровала дори стария Скрудж.

— Бих казала, че вече сме в бизнеса. Е? Какво чакаш? Отвори шампанското!

42

Демонстрацията беше мирна. Вече почти два часа петдесетина протестиращи обикаляха пред Седмо авеню 550. Те силно се възбудиха, когато лимузината на Антонио де Рискал спря до тротоара и той излезе от нея, без да знае, че те очакваха именно него. Преди да разбере какво става, разнесе се вик и протестиращите бързо се събраха пред входа. Едва в този момент Антонио видя, че пътят му е блокиран от негодуваща и гневна, човешка стена.

— Извинете — промърмори Антонио, като се опита да си пробие път.

Но те не помръднаха. Той отново се извини, но стената от хора стана още по-плътна.

Той ги гледаше зачервен и разстроен, със свити юмруци. Някои издигаха плакати със снимки на жестоко ранени, агонизиращи животни. Други носеха лозунги като „Кожените облекла означават смърт“, „Антонио де Рискал е убиец!“. Някои носеха зловещи, стоманени капани и шумно ги размахваха. Подаваха се листовки на минувачите, които се събираха наоколо да наблюдават демонстрацията. Един от тях започна да скандира „У-би-ец! У-би-ец“. Другите го последваха и завикаха в хор „У-би-ец! У-би-ец!“.

— Антонио де Рискал току-що пристигна тук, на Седмо авеню 550 — сцена на една от последните демонстрации против кожените облекла — говореше в микрофона си телевизионна репортерка. — Господин де Рискал, предвиждате ли някакви последствия от тези демонстрации за бъдещите ви колекции? Ще ви повлияят ли те, по един или друг начин, за по-нататъшното проектиране на кожени облекла? — Тя приближи микрофона до лицето му.

Антонио повдигна глава назад и се озова директно пред обектива на телевизионна камера. Като разбра, че лентата се въртеше, той побърза да си придаде безразличен вид.

— Антонио де Рискал нито купува кожи, нито ги обработва, нито ги продава — каза той твърдо. — Ние само предоставяме модели на оторизирани производители.

— Бихте ли могли да ги назовете?

— Аз… а-а-а… трябва да прегледам нашите архиви за това отговори той смутено. — Вижте, от шестдесет и четири разрешения, депозирани до този момент, малко е трудно… да… помня кой коя колекция продава.

Той се опита да й се усмихне хладно.

— Тогава да разбирам ли, че името „Пелис Фърс“ нищо не ви говори? — упорстваше репортерката.

— Всеки знае „Пелис Фърс“ — отговори Антонио нетърпеливо. — Както казах, трябва да се справя с архивите.

— И ако се окаже, че сте оторизирали „Пелис Фърс“? — настоятелно попита репортерката. — Планирате ли да продължите лиценза или ще го прекратите?

— Аз наистина сега нищо не мога да ви кажа по въпроса.

— В такъв случай, означава ли това, че не знаете нищо за факта, че групи от противници на кожените облекла постоянно са посочвали, че хората от „Пелис Фърс“ се отнасят особено брутално с животните от техните развъдници?

— Не съм чувал за такива обвинения, но непременно ще се запозная с тях.

— Като имате предвид, че движението в защита на животните се засилва в национален мащаб, тази демонстрация предизвиква ли у вас някакви мисли относно лицензите от ваше име за продажба на кожени облекла?

— Съжалявам, но не съм готов да отговоря на този въпрос. Сега моля да ме извините…

— Само още един въпрос, господин…

Но Антонио вече се бе отдалечил от нея. Протестиращите не помръдваха и той трябваше да избута двама от тях настрана, за да влезе в сградата.

Репортерката продължаваше да говори в микрофона си.

— Както виждате, очевидно объркания и малко смутен Антонио де Рискал влезе в седалището на фирмата си на Седмо авеню под гневните протести на противниците на кожените облекла. Но само времето ще покаже дали тази демонстрация и другите като нея ще повлияят на този моделиер и на другите…

Антонио пушеше, докато чакаше асансьора и бе силно разстроен. Никой не си направи труда да го предупреди, че имаше демонстрация и че „Пелис Фърс“ е била споменавана. Защо не го предупредиха? И Лиз Шрек и Клас Клаусен са могли да му се обадят по телефона у дома му или в колата. Сигурно са знаели какво става навън. Никой от тях ли не е бил на мястото си? Добре, те ще си получат заслуженото и още как.

Четири минути по-късно, когато влезе в преддверието на офиса си, розовото му лице стана червено и свитите му юмруци бясно трепереха.

— Лиз! — извика той заплашително, приближавайки се до бюрото на секретарката си. Като стигна до него, опря се на ръцете си и се наведе към нея. — Защо, по дяволите, никой не ми се обади да ми каже, че трябва да очаквам… тази пъстра тълпа от демонстранти пред входа? — Той показваше белите си зъби и я гледаше със свити очи.

Преднамерено бавно Лиз Шрек отлепи почти постоянно залепената на долната й устна цигара. Острата й брадичка се повдигна нагоре, плътно завързаната й жълто-оранжева коса се изви и тя го изгледа остро през облак от син, цигарен дим.

— За ваше сведение, господин де Рискал — отвърна тя троснато с дрезгавия си глас на пушачка, — цели два часа отговарях по телефона на обаждания от пресата. Не само това — централата бе претоварена от активисти на движението за защита на животните, които така я блокираха, че беше невъзможно да се ползва външна линия. Господин Клаусен ме увери, че той ще слезе долу да ви се обади по външен телефон.

— Но той не ми се обади!

— Тогава защо не си го изкарате на него? — озъби му се тя и се зае с купчина материали на бюрото си.

— Къде е той?

Тя го погледна втренчено.

— Къде мислите, може да бъде? Вижте първо в неговия офис. Или може би в мъжката тоалетна.

Антонио се вцепени от ярост. После внезапно удари с ръка по бюрото, от което тя подскочи.

— За каква се смяташ? — извика той. — За шеф? Добре, предлагам ти да слушаш какво ще ги кажа. И слушай внимателно! Или ще си оправиш поведението, или… — Той остави заплахата да заглъхне.

Лиз бутна стола си назад и го погледна втренчено.

— Или какво? — попита тя тихо.

Антонио се изправи.

— Отговори си сама, както желаеш.

— Тогава предлагам добре да ме изслушате — троснато отговори Лиз. — Аз работих в тази лудница цели тринадесет години и не приемам да ми се говори по този начин. Дори от вас. — Тя стана, наведе се да вземе пластмасовата пазарна чанта на жълти маргаритки от бюрото и я постави върху стола. После започна да отваря чекмеджетата на бюрото.

— И какво мислиш, че правиш? — гневно попита Антонио.

— Какво изглежда, че правя? — просъска тя. — Почиствам си бюрото. От този момент напускам. Счетоводителят може да изпрати последния ми чек на домашния ми адрес.

— Както искаш. Само не очаквай допълнително заплащане за приключване на договора.

— Чухте ли ме да искам подобно нещо? — отговори тя.

Те се гледаха в очите, без никакво желание някой от тях да отстъпи.

— Мога ли да продължа да събирам нещата си? — попита тя язвително. — Или има още нещо?

Антонио беше много ядосан, за да спори с нея или да я придумва.

— Не! — каза той твърдо. Обърна й гръб и излезе.

Целият разтреперан, той тръгна към офиса на Клас.

Осемнадесет етажа по-долу, Били Доун току-що пристигна пред Седмо авеню 550. Като взе огромната папка със снимки от седалката до нея, тя излезе грациозно и елегантно от наетата лимузина, благодари на шофьора и се спря да погледа протестиращите. Те отново мълчаливо и бавно се движеха в кръгове пред входа. Погледът й се спря върху плакатите и огромните снимки на измъчени, агонизиращи животни. Когато някой й мушна листовка от Лигата за правата на животните, тя я разгледа внимателно.

Струваше й се, че ще й прилошее.

Имаше снимки на умиращи норки. Лисици, попаднали в капани. Малки тюленчета, убити пред очите на майките им. Стотици миещи мечки, наблъскани в твърде тесни за тях клетки. Ужасно наранени, обгорели и осакатени животни.

Но ужасите не свършваха до тук.

Имаше и газови камери за бързо умъртвяване.

Показани бяха специални помещения с конвейерни ленти, където разрязваха и одираха животните.

Снимки на животни, прегризали собствените си лапи, за да се освободят от капаните, в които бяха попаднали.

Тя стоеше там като вцепенена. Това беше цяла кланица. Лагер на смъртта за тези мили, пухкави създания.

И всичко това се правеше само за да могат хората да се увиват в кожи.

— Задръж камерата, Том! — каза телевизионната репортерка, която беше интервюирала Антонио, на своя оператор, който се готвеше да приключи със снимането. — Не мисля, че сме свършили. Това е Били Доун, манекенката. Искам да взема нейното мнение по този проблем.

Годините, през които отразяваше събитията от големия град, бяха изострили до такава степен репортерските й инстинкти, че тя отдалеч подушваше откъде можеше да дойде нещо интересно.

Последвана от оператора, репортерката тръгна към Били Доун и когато стигна до нея, се обърна към камерата.

— Ако погледнете, до мене ще видите суперманекенката Били Доун, която току-що пристига на сцената на протеста. — Тя леко се обърна към нея. — Били, не можех да не забележа интереса ви към тази демонстрация. Бихте ли споделили с нас личното си мнение относно използването на кожи за модни облекла? — Тя поднесе микрофона към нея.

Били дълго гледаше с твърд поглед в камерата, после енергично отхвърли дългите си коси назад.

— Да! — отговори тя разпалено. — Това е отвратително! Господи, бедните животни! Погледнете това! — Тя размаха листовката, която й бяха дали. Не съм знаела, че животните са били така жестоко малтретирани!

— Значи ли това, че сте на страната на протестиращите? — попита репортерката.

— Разбира се! — отговори Били Доун, възмутена. — Всъщност, точно сега моята агенция ме изпраща при Антонио де Рискал. Бихте ли повярвали — на проба за кожени облекла? Добре, едно нещо мога да ви кажа. В такива снимки аз няма да участвам!

Репортерката скри радостта си.

— Благодаря ви, Били Доун. — После отново се обърна към камерата. — Аз съм Марша Родригес от Седмо авеню 550, Четвърти новинарски център. — Направи пауза, после се обърна към оператора — Хайде, Том! — Тя го хвана под ръка и двамата бързо тръгнаха към репортажната кола. — Какво мислиш за това? — възкликна тя възторжено. — Изключително, нали? Сега да занесем лентата в лабораторията колкото с възможно по-скоро! Да прибавим нещо пикантно в новините в шест часа! Кой знае? Това би могло да се окаже новина от национално значение!

Съвсем малко за ободряване…

Клас Клаусен внимателно поръси малко бял прах на обратната страна на ръката си. Повдигна я до носа си. С наслаждение пое дълбоко дъх с една от ноздрите си.

… И още малко…

Той изръси още малко бял прах от кафявото шишенце за другата ноздра. Точно когато повдигаше ръката към носа си вратата на кабинета му внезапно широко се отвори и въздушното течение духна кокаина от ръката му като малко прашно облаче.

— Какво, по дяволите… — започна Клас, но челюстта му веднага се затвори.

Срещу него стоеше Антонио — олицетворение на божия гняв. Той не се застоя за дълго.

— Какво, по дяволите, правиш? — избухна той.

Яростното му лице стана пурпурночервено и вратните му жили се опънаха.

— Винаги ли нахлуваш така, без да почукаш? — изсумтя Клас.

Антонио го гледаше с пронизващ поглед. Господи! Как може Клас да се държи така арогантно с него! Не е за чудене, че всичко тръгна да се срива! Какъв глупак съм бил да мисля, че Клас няма да ползва наркотици на работното си място! Едуина беше съвсем права, по дяволите!

Разгневен, той се приближи до Клас, като погледна с пронизващ поглед разширените му зеници: Половин минута двамата се гледаха безмълвно в очите — през това време гневът на Антонио нарастваше непрестанно.

Накрая, изненадващо той замахна силно с ръка и изби отвореното шишенце от пръстите на Клас. То полетя през стаята, като разпръсна съдържанието си във въздуха.

Клас го гледаше с облещени очи.

— За твое сведение, ти пропиля двеста и петдесет долара.

— Какво? Какво! — Антонио едва се владееше. — Това ли е всичко, което имаш да ми кажеш?

— Какво искаш да ти кажа? — просъска Клас.

— Как ще обясниш, че не си направи труда да ме предупредиш за тази демонстрация? Или може би искаш отпуск, за да се излекуваш от порока си?

— Защо трябва да се лекувам? Нямам никакъв проблем.

— Да, имаш, по дяволите!

— Тогава това е твой проблем, нали? — подсмръкна Клас.

Лицето на Антонио се изкриви от ярост и той направи върховно усилие да не удари Клас в същия този момент. Но успя да преодолее вътрешното си напрежение с бавна въздишка. Когато проговори отново, гласът му, беше странно тих.

— Ти мислиш, че всичко ти е позволено, така ли? — попита той.

Клас не отговори, продължаваше надменно да гледа към Антонио.

— Наистина съжалявам, че ти дадох това повишение — прошепна Антонио. — Знаеш ли колко често съм съжалявал за това? С Едуина не бих имал и половината от проблемите, които имам с тебе. При нея не биха пропадали и поръчки от магазините, както това става с твоите.

— Да, но когато Дорис Бъклин те изненада в кабинета ти в момента, когато те е оправяло онова момче, Едуина не би могла да бъде поставена на твое място, нали? — каза Клас язвително и се обърна настрана, като че разговорът е приключил.

— Копеле! — Антонио го сграбчи за ръката и го завъртя към себе си. Това вече преля чашата. — Не се осмелявай да ми обръщаш гръб, кучи сине! До гуша ми е дошло от тебе! Уволнен си!

— Уволнен? — Клас попита саркастично. — Искаш всеки да узнае какво се е случило, когато Дорис е дошла в кабинета ти? Наистина, Антонио. Бъди по-сериозен!

Антонио го гледаше втренчено.

— Заплашваш ли ме?

Нямаше страх в очите на Клас; разпуснатият млад мъж бе твърде сигурен в себе си.

— Може би. Макар че е възможно отново превратно да тълкуваш всичко.

— Ти добре ме чу. Не можеш да ме уплашиш с Дорис Бъклин. Нищо няма да се получи.

— О. така ли? — предизвикателно попита Клас.

— Може би си толкова дрогиран, че си загубил чувството си за реалност. Този инцидент е толкова стар, че отдавна е забравен. Дори да се опиташ да го припомниш, това е новина от миналата година, Клас. Никой няма да ти обърне внимание.

— Искаш ли да опитаме? — Но сега Клас блъфираше. И двамата знаеха това. Въпреки че бе под влиянието на кокаина, Клас виждаше ужасната комбинация от ярост, ненавист и омраза в тъмните очи на Антонио. И някаква особена несигурност силно го смущаваше.

— Всъщност, защо не опиташ да го направиш? — предложи Антонио. — Не бих имал нищо против да те видя да се провалиш напълно. Отдавна го заслужаваш. А колкото до преследването на целта си… сега ти си безпомощен.

— Не можеш да ми говориш по този начин! — просъска Клас.

— Така ли? Ти… си… уволнен. Ключовете от офиса ти, Клас, ако обичаш?

Антонио протегна отворена ръка.

Клас хвърли ключовете в ръката му.

— Не си прави труда да почистваш бюрото си. Не се отбивай и в счетоводството. Не искай чека си. — Антонио не повиши тон, но гласът му не оставяше място за никакво съмнение. — Просто изчезвай от очите ми, преди да съм извикал полицията!

43

— Апартаментът е свободен. — Гласът на управителката на сградата прозвуча слабо, като ехо в празно пространство. — Ако отговаря на вашите нужди, бих ви посъветвала да го вземете веднага. Няколко други фирми вече проявиха интерес към него.

Едуина кимна с глава, като оглеждаше един по един офисите, следвана от управителката.

— Както виждате, кухнята, обзаведена от последния наемател, е непокътната; има две отделни тоалетни, което е необичайно за апартамент с тези размери.

— Каква е цената на един квадратен метър?

— Двеста долара. Такива са цените в момента.

Едуина отново кимна и се приближи до един от прозорците. От него се виждаше непрекъснатият поток от автомобили по Седмо авеню, седемнадесет етажа по-долу — за нея това беше една от най-вълнуващите гледки от града, без съмнение, едно от седемте чудеса на света.

Момент след това тя се обърна към управителката.

— И колко е голям апартаментът? Триста квадратни метра?

— Общо двеста осемдесет и пет. Но ако цената ви се вижда твърде висока, ние имаме друг апартамент в съседния блок.

— Съседният блок не е на Седмо авеню 550 — каза Едуина.

— Не, не е — потвърди управителката.

Едуина постави ръце на кръста и бавно обиколи офиса, като го оглеждаше замислено. Ако наеме апартамента, реши тя, а всичко й подсказваше, че трябва да го наеме, този светъл, ъглов офис ще бъде нейният. Представи си, мислеше тя, аз се връщам на Седмо авеню! Само че този път като шеф на собствената ми модна компания. Този апартамент е от най-скъпите, но какво от това? Човек трябва да харчи пари, за да прави пари, нали? А да си в тази сграда, епицентърът на света на модата, откъдето всяка тенденция и всяка мода се разпространяват в цялата страна, това си струва всеки цент. Да! „Едуина Дж.“ е тук — и тук ще остане.

— Както виждате, всички кабели за 110 и 220 волта са вече инсталирани — отбеляза управителката. — Дори контактите за телефоните са готови. Всичко, което трябва да направите е да донесете мебелировката и вие сте в бизнеса. — Тя направи пауза, като гледаше изпитателно към Едуина. — Освен това, ние сме готови да ви дадем три месеца без наем, за настаняване.

— Нужни са ми пет месеца — отговори бавно Едуина.

Управителката въздъхна.

— Не, това е невъзможно. Три и половина. Повече от това не мога да ви обещая.

Едуина пое дълбоко дъх.

— Съгласете се на четири и апартаментът е нает — отсече тя.

— Затруднявате ме, но приемам — усмихна се управителката и подаде ръка. — Поздравявам ви — каза тя, като стисна ръката й. — Веднага ще подготвя договора. Какво бихте предпочели — да ви го изпратя лично или на адвоката ви?

— Изпратете го на адвокатите ми. — Едуина бръкна в ръчната си чанта и извади визитна картичка на адвокатската кантора на Лео.

Жената я взе, погледна я и изглеждаше силно впечатлена: това бе една от петте най-известни адвокатски кантори в града.

— Ако имат някакви въпроси, кажете им да ми се обадят — каза тя. — Това е моя работа. Сега трябва да се върна в офиса си.

— Ето ви ключовете. Можете да останете тук, колкото желаете.

Едуина й благодари и я изпрати до вратата. След като я затвори, тя се завъртя като балерина, стисна очи, подскочи високо във въздуха и пронизително извика „Я-хуу!“

Още не й се вярваше.

Мечтата й най-сетне ставаше реалност. И като си помислиш, че тя бе вече тук, на върха, в нейното собствено, малко царство в пулсиращото сърце на модната индустрия!

Нямат ли край чудесата? Надяваше се, че нямат.

Тя вече имаше своите офиси. Оставаше да намери талантливи и компетентни сътрудници, познаващи всички тънкости на бизнеса. Но първо трябваше да намери секретарка — административен помощник. И тя или той трябваше да знае всичко, което е необходимо, да бъде запознат с всички хищници в областта на модата… да познава дистрибуторите — някой, който да е енергичен, твърд, съобразителен… и преди всичко лоялен и предан.

Тя въздъхна.

Бижу. Това й трябваше. Но бижутата не растяха по дърветата. Да. Как да намери такъв секретар? Това наистина беше трудна задача.

Тя все още размишляваше по този въпрос, когато излезе от апартамента, заключи вратата и повика асансьора.

Когато вратите се отвориха, в асансьора имаше само една пътничка. Това бе Лиз Шрек — с разстроено лице, с ръчната си чанта от кожа на алигатор и препълнена, пластмасова пазарна чанта.

— Лиз! — сърдечно възкликна Едуина, като влезе вътре. — Каква приятна изненада! Знаеш ли, че ти си първата приятелка, която срещам в тази сграда?

Лиз Шрек горчиво се усмихна.

— Страхувам се, че това е за последен път — каза тя.

Едуина я погледна озадачена.

— Не те разбирам.

— Току-що напуснах работата си — отговори тя със свити устни.

— Напусна? Какво искаш да кажеш? Да не си напуснала де Рискал?

Лиз кимна мрачно.

— За първи път от тринадесет години насам ще трябва да си търся работа.

— Не мисля… че ще се наложи да правиш това — каза Едуина.

Лиз повдигна глава, недоумяваща.

— Знаеш ли, Лиз… — Едуина сияеше. — Това наистина е щастлива случайност! Вярваш ли в предопределението на съдбата?

— Предо… Какво?

— Няма значение. Просто ми повярвай, че това е щастлив ден и за мене, и за тебе. Ето какво ще ти кажа. Защо да не изпиеш едно кафе долу в кафенето? Дай ми пет минути и аз ще реша въпроса ти. Добре, по-просто казано, ще ти направя предложение, което ти вероятно няма да отхвърлиш.

Олимпия бе разярена.

— Какво, по дяволите, се опитваш да правиш? — крещеше тя. — Искаш да се самоубиеш професионално, а мене да изхвърлиш от бизнеса? — Тя нервно се разхождаше в строгия си модерен офис и яростно пушеше току-що запалена цигара. Като изръмжа с отвращение, бързо я смачка в огромния пепелник и втренчи поглед в Били Доун. — И на всичкото отгоре това се стоварва върху мен, млада лейди. Върху мен, не върху теб!

Били седна невъзмутимо на един от столовете „Майс ван дер Рохе“, като сложи грациозно крак върху крак.

— Противници на кожените облекла! — Олимпия изрече това като най-мръсно проклятие, с гневно бляскащи морскозелени очи. — Кожени облекла! Ако това те занимава днес, какво ще направиш утре? Ще атакуваш офисите на „Ревлон“? Ще пръскаш с бои палтата от норки на минувачите? Ще изпращаш писма бомби? — Тя се тръшна на стола пред бюрото си, като хвана главата с двете си ръце. — Защо? — простена тя отчаяно. Защо поне да не ме предупредиш за това? Или, преди всичко, просто да откажеш да участваш в тази история? Какво, по дяволите, те накара да откажеш поръчка и то по телевизията?

— Олимпия, не съм имала намерение да ти създавам проблеми. Наистина! Разбирам, че си много разстроена…

Олимпия бавно повдигна глава.

— Ти… раз… би… раш? — просъска тя, като взе пакета с цигари, бавно извади една от тях и я запали с треперещи пръсти. — Какво разбираш? Да загубя един от най-големите и най-постоянните ми клиенти? Знаеш ли какво получава агенцията ми от де Рискал всяка година?

— Не, не зная — отговори Били Доун спокойно. — Но разбирам това! Ето! Защо сама не погледнеш? — Тя й даде листовката от Лигата за защита на правата на животните. — Казват, че една снимка струва повече от хиляда думи.

— Предавам се. — Олимпия вдигна нагоре двете си ръце, след като погледна снимката. Внезапният й ужас, които се изписа на лицето й, говореше за всичко. Тя също бе шокирана.

— Сега разбираш ли? — тихо я попита Били.

— Добре. Този път, само този път — добре запомни това — ще ти се размине. — Олимпия й подаде обратно листовката. — Но в бъдеще не желая подобни неприятни изненади. Ако нещо не ти харесва или решиш да заемеш някаква позиция по даден въпрос, първо ще говориш с мене. Преди да си говорила с представители на медиите. Ясно ли е това?

Били кимна с глава.

— Сега си отивай — каза грубо Олимпия. — И си вземи листовката. Имам достатъчно грижи по компенсиране на загубите и не малко обяснения, които трябва да дам.

Били бутна стола назад и се изправи.

— Благодаря ти за разбирането — каза тя тихо.

— Само ти можеш да бъдеш благодарна — отвърна рязко Олимпия, като свали очилата от носа си с една ръка, а с другата посегна към телефона. Тя погледна въпросително към Били. — Е, какво? Цял ден ли ще стоиш тука?

— Колкото до твоето кожено палто…

— Не! — Гласът на Олимпия прозвуча заплашително. — Не се осмелявай да предизвикваш шанса си. — Тя посочи с треперещ показалец вратата. — Вън! Вън, вън, вън ти казах — докато не съм те изхвърлила като горещ картоф!

Били излезе и леко се усмихна, след като тихо затвори вратата зад себе си. Не беше чак толкова лошо за начинаещ, мислеше тя, като считаше, че това беше само началото. Стъпка по стъпка — по този начин движението набираше сила. Искаше й се да се обзаложи, че до една година коженото палто на Олимпия ще бъде прибрано в нафталин.

44

— Добре, скъпи — каза Анук спокойно. — Преди да изпадаш в паника, нека разгледаме нещата едно по едно. И да ги подредим по важността им.

Антонио, седнал срещу нея на масата е „Ла Кот Баск“, отговори тихо.

— Всички неща са важни и ти го знаеш.

— Антонио, остави на мене да преценя — каза Анук успокояващо. — Все пак, съм експерт по трудните положения, нали? — усмихна се тя.

Антонио изпи наведнъж половин чаша „Шато Лафит“ и се облегна назад, замислен. Не можеше да си спомни по-отчайваща сутрин. Първо, попадна в демонстрацията против кожените облекла, после, разсърдена, Лиз напусна и накрая, той самият уволни Клас. И като че ли това не бе достатъчно, та и Били Доун не се яви за снимки, а Олимпия му съобщи най-неприятната новина: Били Доун е направила оскърбителни изявления пред медиите. О, да, това бе ужасен ден — при това и половината от него не беше свършила.

— Скъпи, — каза Анук, като посегна над масата и сложи ръка върху неговата — вярвай ми. Няма причини да се тревожиш толкова много. Знаеш, че аз мога да оправя почти всякакво трудно положение. — Тя се усмихна окуражително.

— Да, но това не може да бъде оправено. Чудо трябва да стане, за да излезем от това положение.

— Аз съм чудото! — увери го тя, като оттегли ръката си с блестящия й маниер. — Сега. — Тя плесна леко с ръце и кръстоса пръстите си. — Аз мисля, че мога да оправя всичко, освен историята с кожените облекла. — Леко се намръщи. — Съжалявам, но ти трябва да се заемеш с този въпрос. Свикай пресконференция веднага след като се върнеш в офиса.

— Ти знаеш колко мразя да говоря на пресконференции — изръмжа Антонио.

— Но когато се налага, скъпи, трябва да го направиш. Няма друга възможност.

— Какво да им кажа?

Анук се замисли.

— Кажи им… кажи им, че си направил справка и си установил, че наистина „Пелис Фърс“ има лиценз за кожените облекла, но ти планираш да скъсаш всякакви връзки с тях. Не само това. Декларирай, че повече няма да проектираш кожени облекла. Точка.

Той бе шокиран.

— Даваш ли си сметка колко голяма печалба носи този лиценз?

Тя махна пренебрежително с ръка.

— Не е толкова голяма, за да поемеш риска да останеш замесен в тази експлозивна история. Времената се менят, Антонио. Това движение се разраства и ние трябва да се съобразяваме с този факт. Рано или късно, ще бъдем принудени да го направим.

Антонио въздъхна.

— „Пелис Фърс“ няма да приеме това. Ти го знаеш.

— Той изпи виното до дъно. — Те ще търсят неустойка за прекъсване на договора.

— И какво от това? За предпочитане е, отколкото да загубиш най-важните си клиенти — многобройните, дребни купувачи. Освен това, помисли за безплатната реклама, която ще направим по този начин! — Очите й внезапно блеснаха. — Ако го изиграеш добре, всяка телевизионна станция и всеки вестник ще те представи като герой.

Той я погледна втренчено.

— Знаеш ли — каза той бавно, — може би си права.

— Разбира се, че съм права!

Тя остана мълчалива, докато сервитьорът поднасяше телешко задушено със сос от пресни подправки. След като напълни чашите им с вино и се оттегли, те взеха приборите в ръце.

— Сега — продължи Анук, като размаха ножа си, — Клас не е никакъв проблем, поне отсега нататък. Ти правилно постъпи, като го уволни. Прогнилото дърво трябва да бъде отстранено, а той се бе превърнал именно в прогнило дърво. Наистина, малко е неприятно, като се има предвид, че Дафид е негов любовник и мой придружител, но сигурна съм, че Дафид ще прояви разбиране. — Тя леко се засмя. — Той по-добре от всеки друг знае колко труден може да бъде Клас. Що се отнася до заместник на Клас, аз мисля, че Едуина още не си е намерила работа — поне не в модата. Просто ще й предложа длъжността на Клас и готово. Той ни най-малко няма да ни липсва.

Челото на Антонио се сбръчка.

— Мислиш ли, че Едуина ще приеме?

— Едуина? Скъпи, тя би била глупачка, ако не приеме. Би си дала дясната ръка, за да стане номер две във фирмата. Кой не би го искал? Остава един малък проблем: Лиз Шрек. Лично аз не мога да понасям тази жена нито в службата, нито другаде. Не е невъзможно да се намери друга, толкова добра и способна като нея. Тя наистина с незаменима. Аз просто ще се постарая да я накарам да промени решението си.

— Пожелавам ти успех — каза Антонио мрачно. — Ти не видя в какво състояние беше тя.

Да, но ще направя всичко, което мога. Така. Всичко е уточнено. Веднага щом се върнеш, свикай пресконференция. Междувременно, у дома аз ще се заема с телефона и ще направя магиите си. Виждаш ли, скъпи? Анук бутна настрана яденето си; тя никога не изяждаше повече от няколко избрани парченца, от което и да е ястие. — За нас, двамата, не съществува нищо, което да не можем да направим.

— Искам да се надявам, че си права — промърмори Антонио.

— Разбира се, че съм права! — отговори уверено Анук. Скъпи, не забравяй, че говориш на жена си.

Един час по-късно Анук се преоблече в тъмносиня, копринена пижама и се настани удобно на леглото в спалнята си с чаша чай до нея и с телефонната слушалка на ухото и.

— Едуина? — обади се ласкаво тя, като навиваше телефонния кабел на показалеца си. — Скъпа, Анук се обажда!

Настъпи дълга пауза.

— Здравей, Анук.

— Отдавна не сме се виждали! Как си, скъпа?

— О, добре.

— Ти вероятно се учудваш, че ти се обаждам… така неочаквано? Искам да кажа, че отдавна не сме разговаряли. Разбирам, че ние… имахме различия… в миналото. Но винаги съм казвала, нека миналото си остане минало! Този град е наистина твърде малък, за да го запълваме със сръдни и вражди. Какво става с тебе?

— О, нищо особено — отговори Едуина неопределено.

— Намери ли си работа?

— Работа? Не бих казала. Поне не в смисъл че…

— Но не си бездействала?

— О, разбира се, че не.

Анук се стараеше да поддържа сърдечен и ласкав тон. Този разговор напомняше вадене на зъби. По дяволите тази Едуина! — проклинаше тя мълчаливо. Тази жена може наистина да те вбеси. Сякаш пазеше мините на цар Соломон — до такава степен криеше всякаква информация. Какво криеше от нея?

— Както и да е, скъпа. Тъй като още нямаш работа продължи Анук ласкателно — и понеже длъжността номер две на Антонио току-що се освободи…

— Клас е напуснал? — прекъсна я Едуина, невярваща.

Анук употреби цялата гама от подкупващите тонове на гласа си.

— Добре, не точно това, скъпа. Да кажем, че… той вече не работи за Антонио де Рискал.

— Разбирам — отговори Едуина компетентно. — С други думи той е бил уволнен.

— Хммм… да, мисля, че може така да се каже.

— И се обаждаш да провериш дали съм свободна, и да поема тази работа? Така ли?

— Скъпа! Ти трябва да си разстроена!

— С удоволствие бих приела, Анук. Наистина бих приела.

— Чудесно!

— Но съжалявам, не мога.

— Но, скъпа! Ти трябва да кажеш, да!

— Разбираш ли, Анук, не мога.

— Защо не?

— Искаш да кажеш, че не знаеш?

— Скъпа, не те разбирам. Какво да зная?

— Че има нов наемател на Седмо авеню 550.

— О? И кой би могъл да бъде?

— Това съм аз! — каза Едуина, като задържа смеха в гласа си. — Би ли повярвала, че вече съм моделиер? С моя собствена търговска марка?

— Не! — каза Анук през зъби. — Не мога да повярвам! — И затвори телефона.

Анук изчака пет минути да се съвземе, преди втория телефонен разговор. Тя продължително диша дълбоко за възстановяване на силите си, преди да използва златната си писалка за набиране на следващия номер. Когато Лиз Шрек се обади, Анук сърдечно възкликна:

— Лиз? Скъпа, Анук се обажда!

Последва мъртва тишина.

— Лиз? Там ли си?

— Да, госпожо де Рискал, тук съм — отговори язвително Лиз с дрезгавия си глас на пушачка.

— Добре. Слушай скъпа. Току-що обядвах с Антонио и той ми разказа за… този неприятен инцидент… тази сутрин. Просто не можех да повярвам на ушите си!

— Повярвай им. Не са те излъгали.

— Лиз, трябва да се видим и да поговорим за случилото се. Както отлично знаеш, ти да ти за нас си като човек от семейството…

— Добре, вие не сте мое семейство — троснато отговори Лиз.

Анук преглътна желанието си да й отговори по подобен начин. Вместо това, тя се постара да изглежда оскърбена.

— Лиз! Как можа да го кажеш!

— Виж, госпожо де Рискал. Ако ми се обаждаш, с цел да ме върнеш обратно в тази лудница, забрави за това. Само ще губиш твоето и моето време.

— Лиз! Сигурна съм, че не говориш сери…

— Иначе казано, вземете тази работа и правете с нея каквото искате.

Това бе твърде много за Анук. Тази жена можеше да върви по дяволите — и то веднага. Не можеше повече да я понася. Нито имаше основание да бъде любезна.

— Свършено е с тебе! — просъска Анук, като се отказа от всякакви преструвки. — Няма да получиш никакви препоръки.

— За твое сведение, госпожо де Рискал, нямам нужда от никакви препоръки! — троснато отговори Лиз. — Вече намерих друга работа.

Анук остана безмълвна.

Сега Лиз почувства, че ударът й е попаднал на място. Тя реши, че няма да е излишно да забие още малко ножа в раната… нека веднъж и Анук да бъде наранена.

— Всъщност — добави Лиз с делови тон, — често ще се срещаме, защото аз ще продължа да работя на Седмо авеню 550. Не е ли това ирония на съдбата? Като си помисля само, че не друг, а Едуина Робинсън трябва да ме наеме!

Анук не успя да затвори телефона достатъчно бързо. Тя бе като попарена…

45

— Лес — въздъхна отчаяно Алелуйа, — как ще ги накараме да се срещнат отново, след като тя не иска да чуе за него?

Те седяха върху голяма заоблена скала в Сентрал парк и наблюдаваха със смесица от надежда и отчаяние двете кули на небостъргача „Сан Ремо“.

Лесли Шаклбъри въздъхна и сви рамене.

— Не мога да ти помогна. Тя е твоя майка. Ти я познаваш много по-добре от мене.

Алелуйа болезнено присви очи и огледа пънкарската му екипировка: нашарена с железни орнаменти, карирана риза, сметачна линийка, стърчаща от джоба на ризата; дълги и ярки хавайски, къси панталони; различни бели чорапи — единият със сини райета, а другият с червени отгоре на всичко това — раирана бейзболна шапка със странна, въртяща се перка на върха й. Ако тази комбинация не беше наистина необичайна, тя не знаеше коя би могла да бъде.

— Знаеш ли — каза тя, като забрави за странното му облекло и захапа от своя хотдог, — че тази сутрин той изпрати още един огромен букет? — Тя го погледна многозначително.

— Така ли?

— Да. Извънредно голям. Не съм виждала по-голям в Ню Йорк!

— Толкова голям? — Лесли бе силно впечатлен.

— Целият в розово и бяло. Главно рози. Но, Лес! Какво мислиш, че направи майка ми с букета? — Тя захапа енергично от хотдога. — Накара Руби да го изхвърли, заедно с всички други цветя, които поглъщали кислорода! — Тя опули очи. — Аз нищо не мога да направя.

— Тогава баща ми няма никакъв шанс? — попита той, разтревожен.

— Кой знае? Може би това е само един етап, през който тя преминава. — Отново захапа от сандвича си, без да осъзнава, че капчици от сока му опръскаха очилата на Лесли. — Знаеш ли, може би причината е хормонално смущение или нещо подобно? Или може би… — Тя безпомощно повдигна рамене.

Лесли свали очилата си и ги избърса с носна кърпа.

— Ако мислиш, че майка ти те подлудява, трябва да ти кажа какво прави баща ми. Той не иска дори да излезе от къщата. — Лесли постави отново очилата си, като ги побутна по-нагоре по носа си. — Никога не съм го виждал в такова състояние. Сякаш някой е умрял.

Алелуйа довърши хотдога и деликатно облиза горчицата от пръстите си с червен маникюр.

— Тя и сега е горе и работи в стаята си. — Погледна към „Сан Ремо“ с отвращение. После пак се обърна към него. — А искаш ли да чуеш най-големия майтап? Вчера, след като остана дълги месеци безработна, тя не само си намери работа, но — обърни внимание на това, Лес — тя получи подкрепа от пет милиона долара за нейната собствена компания — пет милиона!

— Пет?

— Пет. Но това не е всичко. Не стига, че все по-често говореше за този Лео Флъд, който й даде петте милиона. Сега започна да се възхищава колко необикновено красив бил той! Искам да кажа, не мислиш ли, че това е ужасно?

— Да — съгласи се Лесли, като кимна загрижено, — това е тревожно. Може би ще трябва да поговоря като мъж с мъж с баща ми и да му кажа да не мисли повече за нея.

— О, не! — Алелуйа рязко размаха глава. — Все още не! Ние ще ги накараме да се срещнат, дори това да струва живота ни. Единственото нещо, което ме тревожи е, че не зная как да го направим. — Тя се намръщи и седна, обхващайки с ръце коленете си. — Поне за сега не зная. — Погледна го замислено. — Но ще измисля нещо.

— Мисля, че няма да мога да ти помогна — въздъхна той. — Започваме учебни занятия в понеделник и до три дни трябва да се върнем в Бостън.

— Да, зная. — Въздишката й бе като ехо на тази на Лесли. — Може би… — Изведнъж се изправи. — Лес! — възкликна тя възбудено. — Понеже се е увлякла по този Лео Флъд, ние бихме могли… знаеш ли? Да й покажем колко по-привлекателен е баща ти в сравнение с него! — Очите й блестяха.

— Да, но как?

Възбудата й изчезна така бързо, както се бе появила.

— По дяволите! И аз не зная. Ти се връщаш в Бостън, аз тръгвам на училище в понеделник… — Тя поклати глава и въздъхна отчаяно. — Животът никак не е лесен. Особено, когато са трима, а за танго са нужни само двама. Един трябва да си отиде и това трябва да е Лео Флъд. Искам да кажа, ти трябваше да видиш искрите в очите на майка ми!

Лесли прочисти гърлото си.

— Може би… — каза той бавно с по-уверен глас, — може би и аз ще мога да помогна.

— Така ли? — Тя го погледна колебливо. — По какъв начин?

— Добре… Татко и аз често сме заедно в града, нали?

Тя кимна.

— И ти, и аз сме непълнолетни. Така че, ако… искаме да отидем някъде… нали разбираш… — Той направи пауза от притеснение. — Ние бихме имали нужда от придружители.

— Лес! — извика тя, като го гледаше с необикновено блеснали очи. — Ти си гений! О, Лес! Защо не се сетихме за това по-рано? — Тя го прегърна радостно.

Стреснат, той си намести очилата.

— Това ще изисква по-често да излизаме заедно — ние, двамата, искам да кажа.

Алелуйа, необикновено ентусиазирана, виждаше Лесли в съвсем друга светлина.

— Знаеш ли какво, Лес? — каза тя сърдечно. — Това твое облекло все повече започва да ми харесва. Сякаш говори за свой собствен стил. Екзотично. Разбираш ли, какво искам да кажа? — Тя се замисли за една минута. — Ето какво ще правим. Всеки път, когато ти и баща ти се завръщате в Бостън, просто ще ми се обаждаш и си определяме среща! — Тя широко се усмихна и му подаде ръка. — Уговорихме ли се?

Лесли също се усмихна.

— Разбира се!

Те тържествено и силно се ръкуваха, сякаш се обвързваха в религиозен обет.

— Знаеш ли? Ти не си лошо момче, Лесли Шаклбъри! — възкликна Алелуйа ласкаво.

— И ти не си лошо момиче, Алелуйа Купър — отговори стеснително Лесли.

— Аз харесвам и баща ти.

— Аз също харесвам майка ти.

— Най-важното е, че двамата се обичат, макар че се държат по този странен начин. Затова ние трябва да се погрижим нещата между тях да се оправят. Нали така?

— Точно така!

Сияеща, тя изтърси трохите от раирания като тигър трикотажен клин и намести дантеления розов жартиер, който носеше на дясното си бедро.

— Стана ми скучно. Хайде да тръгваме.

Тя се изправи на голямата скала и облече якето си — черно кожено яке за мотоциклетист, отрупано с верижки и изкуствени камъни. После се обърна към него.

— Ти гониш! — измърмори тя, като взе добър аванс при тръгването.

Като политаха и се подхлъзваха, те се понесоха надолу по огромната скала. Идва не се сблъскаха с едно шестчленно семейство. Родителите държаха за ръце децата си и разглеждаха парка. Очевидно, туристи от вътрешността на страната.

— Видяхте ли облеклото й? — възкликна едно от момичетата. — Ама че грозно!

Грозно. Грозно? Алелуйа винаги забелязваше реакциите, които предизвикваше у другите. Тя тръгна с бавна, надменна походка — хвана Лесли за ръка и го придърпа по-близо до себе си. После пъхна ръката си под неговата и бавно се обърна със снизходителен поглед към семейството. Говорете си за нас и ни гледайте — сякаш им казваше, вирнала глава.

След това двамата отново затичаха, залети от радостен смях. Перката на главата на Лесли лудо се въртеше, а верижките и изкуствените камъни дрънчаха и бляскаха по якето на Алелуйа.

Времето бе убийствено за Снейк. То бе идеално за каране на мотоциклет, за надбягване — истинско време за мотоциклетисти. Нито едно облаче на небето и топло като през лятото. Неговите приятели през цялата сутрин идваха и заминаваха. Всеки път, когато чуваше бумтенето на „Харли“ отвън, нещо отвътре му спираше сърцето. Той вече нямаше мотоциклет. Не го успокояваше и фактът, че дори да имаше, той още не беше в състояние да го кара. Трябваше да минат дълги седмици, преди задникът му да оздравее достатъчно, за да може да седне на седалката и да поеме неравностите на пътя.

Той бе прикован на леглото. Проклятие! Снейк не обичаше да бъде затворен или заключен — това бе все едно за него. Дори цяла армия от сладки красавици със стегнати задници и щръкнали гърди, готови да отговорят на всички негови прищевки, не би имала значение. Проблемът бе в това, че той караше мотоциклет, за да живее и живееше, за да кара мотоциклет. Това бе неговото кредо. Нито поледица, нито лапавица, нито тъмнината можеха да му попречат да кръстосва улиците — просто имаше два периода от по шест месеца работно време в годината. А сега му попречи някакъв богат негодник и някакво „Ферари“.

Мръсотия.

Сега ще трябва да започне от нула. Първо, трябва да открадне друг „Харли“. После да заличи серийните номера. Ще пропилее още две години — и не малко пари — докато го легализира.

Не само това. Залежаването му струваше пари. Докато оздравее работата му като куриер за наркотици се изпълняваше от негови приятели, но те получаваха възнаграждението му.

Проклетата Шърл и това богато прасе му струваха скъпо в много отношения!

Само при мисълта за нея той почервеняваше от яд. Да живее до върховете и да спи с някакъв долен милионер. Да му провали живота. А кой я спаси от оня сводник преди три години? Той, Снейк я спаси! И какво получи за това? Смачкан мотоциклет и разранен задник, ето какво! Затворен в клуба. Да гледа телевизия!

Мръсотия.

Това е животът — мръсотия.

Той гледаше трептящия екран.

— Снейк, скъпи?

Това бе Кончита — новото му момиче. Тя се бе завърнала от разходка, която той й беше разрешил. Носеше тесни, тънки джинси, които бяха опънати до спукване и тясна, розова блуза, през която напираха щръкналите зърна на гърдите й — без съмнение, за да привлича погледите на всички. Той мислеше да й стовари един юмрук в лицето, но кой би искал хубав задник с подуто лице?

Той въздъхна. Мръсници. Не може да живее с тях, но не може да живее и без тях.

— Какво, по дяволите, искаш? — изръмжа той.

Кончита се стресна. Тя се страхуваше от Снейк. Особено, когато беше в лошо настроение.

— Тебе искам, Снейк, скъпи.

Той я погледна накриво.

— Липсвах ли ти, татенце? — попита тя ласкаво, като го погледна с искрящите си черни очи и предизвикателно размърда задника си. Тя падна на колене прел него, наведе се и погали лицето му с гърдите си.

Той поомекна.

— Да, сладурче, ти липсваше на татенцето — отговори той с дрезгав глас, чувствайки началото на ерекция.

Тя бутна твърдите си зърна право в лицето му.

— Твоето момиче те желае.

Той я отстрани от себе си.

— Не сега, маменце. Задникът на татенцето го боли. Може би по-късно, а?

Тя седна, като махна косата от очите си.

— Окей — каза тя, като че й бе все едно и се загледа и телевизионния екран.

Зад нея, Снейк отвори друга бира и я повдигна към устните си.

И едва не се задави.

Шърл!

Шърл се появи на екрана!

Мръсницата Шърл на мръсния екран! Пресконференция по телевизията! Говори за идиотски кожени облекла!

Той изръмжа като разярено, ранено животно.

Кончита подскочи назад, уплашена от внезапната промяна в настроението му.

— Какво става? — простена тя. — Не съм направила нищо лошо.

Снейк дишаше разярено, кръвта бушуваше във вените му.

Картини от близкото минало минаваха през съзнанието му.

— Мръсна кучка! — изкрещя той, като хвърли бирената кутия в телевизионния екран, който се пръсна на хиляди малки, стъклени парченца. — Ще я убия!

46

Нина носеше плисирана, копринена рокля — византийски модел и обувки без връзки с копринени панделки и златисти фльонги. От едното й рамо висеше голяма, червена, кожена чанта.

— Оби Кути — каза тя в микрофона на уличния телефон.

— Кой е? — попита нервно Оби от един от високите етажи от другата страна на улицата. Гласът й беше плътен контраалт с лека нигерийска интонация. — Кой се обажда?

— Никога не сме се срещали. Казвам се Нина. Нина. Нина Затопекова. — Гласът на Нина беше също контраалт, но без акцент или специфична интонация. — Джой… беше моя сестра.

— О, съжалявам. — Гласът на Оби моментално придоби любезен тон. — Обикновено не съм груба, но след това, което се случи с Джой… — Тя въздъхна. — При всяко обаждане на непознат потрепервам.

— Разбирам. Аз съм в града за няколко дни и много бих искала да се срещнем. — Гласът й внезапно пресекна. Чу се подсмъркване, последва пауза. После: — Джой говореше толкова често за вас, че имам чувството, че ви познавам.

— Да — каза Оби. — Аз също бих искала да ви видя. Да отидем някъде на обед?

— Възможно ли е… да се срещнем насаме? Знаете ли, като помисля за Джой, или говоря за нея винаги се просълзявам. Глупаво, нали!?

— Не, не е глупаво — каза Оби. — Ето какво. Защо не се качите при мен?

— Сигурна ли сте, че няма да е нахално от моя страна?

— Не, разбира се! Така се случи, че днес имам свободен ден. Освен това съм сама. Моята съквартирантка е цял ден на работа и аз се чудя какво да правя. Не би могло да има по-подходящо време за разговор.

— Удобно ли е да дойда след половин час?

— Чудесно! — увери я Оби. — Очаквам ви. До скоро виждане.

— Да… ще дойда — потвърди Нина и бързо затвори телефона.

Тя остана за малко там и огледа луксозния небостъргач. Той се издигаше навътре от улицата. Тясна, покрита алея водеше до входа, където постоянно имаше дежурен портиер.

Тя реши да убие този половин час в разходка около блока.

Старинната улица бе тиха — от двете й страни имаше големи, кичести дървета, къщи и гаражи. Табели за доктори и търговски агенти се виждаха по входните врати. Пойни птички пееха песните си. Човек би могъл да забрави, че се намира в центъра на Манхатън.

После тя се озова на друго шумно авеню. Следващата странична улица изглеждаше съвсем като предишната.

Петнадесет минути по-късно, тя тръгна по покритата алея и влезе в огромната жилищна кула.

Портиерът извести за нея и тя влезе във фоайето. Подът бе сив мрамор с ръждиви шарки.

Асансьорът плавно и леко се понесе нагоре — имаше какво да се каже за тези нови блокове, мислеше тя.

Като слезе на етажа на Оби, тя тръгна по синия мокет на коридора, следейки номерата на апартаментите. Позвъни на номер 32. Добродушно се усмихна, като почувства, че е наблюдавана внимателно през шпионката. После бравите щракнаха и вратата се отвори.

— Здравейте! — каза Оби задъхана, осветена в гръб от сноп слънчеви лъчи, които проникваха в антрето от дневната. — Извинете ме, тъкмо играех аеробика.

Тя бе в зелено, еластично спортно трико, което изглеждаше като нарисувано по тялото й. Леко изпотена и блестяща, тя приличаше на черна пантера с черни дръпнати очи, впечатляващи скули и превъзходни зъби.

— Здравейте, аз съм Нина — каза посетителката със свенлива усмивка и й подаде ръка. — Благодаря ви, че пожелахте да ме видите.

— Благодаря ви, че дойдохте. — Оби отстъпи настрана, за да й направи място да мине. Тя се усмихна, затвори вратата, заключи я и каза: — Не се притеснявайте. Елате. Дневната е насам. — Тя се движеше като лъвица с дългите си гладки, черни крака.

Нина се огледа наоколо.

— Много хубав апартамент.

— Всъщност, той не е мой. Аз съм тук само за няколко седмици.

— О, вижте! Котаракът на Джой! — Нина се наведе и протегна ръка. — Ела, мацуране, пис-пис…

Оранжевият котарак я погледна с наострена козина и вдигната опашка, измяука и избяга в спалнята.

— Защо се държи така? — попита Нина, като гледаше към Оби.

— Не се сърдете на Едгар, той е малко странен. — Оби се засмя. — Ако имате някоя скарида в ръката си, веднага ще дойде в скута ви. Едгар обожава скаридите. Искате ли малко бяло вино?

— О, не. Благодаря. Имате ли нещо против да разгледам жилището? Много обичам луксозните апартаменти.

— Моля, заповядайте.

Нина тръгна да разгледа апартамента. Отваряше вратите и кимаше. В елин момент тя каза: — Това не е апартаментът, в който…? — Остави фразата недовършена и погледна към Оби.

— Не. — Оби поклати глава. — Затова се преместих тук. О, всъщност има още много от нещата на Джой в другия апартамент. Дрехи, мебели, подобни работи. Ако искате…

Нина също поклати глава.

— Не бих могла. Искам да кажа, винаги бих имала кошмари.

— Разбирам ви — съгласи се Оби.

— Каква великолепна спалня! — Нина вече надничаше през друга врата.

— Да. — Оби се засмя. — Виждате колко съм немарлива.

— О! Виждам снимка на Джой! — Нина отиде до тоалетката и застана там с килната настрана глава да гледа разкошното, усмихнато лице от снимката в луксозна, гравирана рамка. — Джой винаги е изглеждала добре — промърмори тя като на себе си. После прогледна към Оби. — Знаете ли, аз я ревнувах. Чудех се, защо именно тя бе красавицата. — Изведнъж гласът и прозвуча с горчивина и очите й се просълзиха. — Доволна съм, че съм се родила грозна!

— Вие не сте грозна — отговори Оби ласкаво. — Вие сте много хубава.

Изведнъж Нина протегна ръка и докосна разкошната, мека, къдрава коса на Оби.

Оби инстинктивно отстъпи назад силно изненадана и смутена от първия сигнал за опасност. Тя се усмихна притеснено, разстроена от начина, по който Нина я гледаше втренчено. Макар че това не бе нещо ново за нея, тъй като и мъже и жени винаги се заглеждаха в нея. Какво й беше казал веднъж Алфредо Тоскани? „Никой не може да отдели очите си от провокиращата ти същност“. Нещо подобно. Изведнъж тя реши, че трябва да даде на Нина портрета на Джой. Като нейна сестра, сигурно би искала да има’.

— Искате ли я? — Оби взе портрета и й го подаде.

Нина я погледна, изненадана. После поклати глава.

— О, не, не бих могла… — каза тя. — Вие сте много мила. — Устните й внезапно се опънаха назад над зъбите й и очите й просветна някакъв маниакален блясък. — Твърде мила.

Кожата на Оби настръхна. Тя бавно остави портрета и погледът й срещна очите на Нина.

Кошмарни образи изпълниха главата на Оби. Не трябваше да отварям вратата на напълно непозната! — мислеше тя. Всичко в нея се свиваше в болезнен, треперещ възел. Ти въздъхна припряно и започна да отстъпва назад.

— Вие не сте сестра на Джой! — прошепна Оби, внезапно осъзнала реалността. — Вие… дори не сте… жена.

Някакво зло пламъче блесна дълбоко в очите на Нина, а нейният контраалт изведнъж премина нормалния мъжки регистър.

— Много лошо, че си такава глупачка, кучко! — просъска мъжът жена.

Преди Оби да може да се обърне и побегне, едната ръка на Нина безмилостно стисна китката й, а другата изскочи от червената чанта. Нещо щракна и моментално се показа дълга, тънка, лъскава кама.

Очите на Оби проследиха камата, когато Нина я вдигна високо.

— О, Боже мой! — простена Оби.

— Добре дошла в най-лошия си кошмар, кучко! — просъска през зъби Нина.

Оби се опита да се отскубне настрана, но камата вече се стрелваше надолу.

— Айй! — извика тя от непоносима болка, когато камата се заби в рамото й и от него бликна червена, гореща кръв. Погледна учудена, търсейки милост в разяреното лице и побеснелите очи. Напразно. Камата отново се заби в плътта й, болката се повтори и тя пак изписка.

Кръв бликна от раната.

Оби видя камата да се спуска отново. Опита се да се извие и да я отбегне. Бе твърде бавна. Студената стомана се заби в другото й рамо, удари на кокал и се завъртя безмилостно.

Тя пак изкрещя.

— Курва! — изръмжа Нина; перуката се отмести, но не падна от главата й.

В този момент Оби започна да се съпротивлява като дива котка. Тя се извиваше и риташе, опитвайки се напразно да се освободи.

Камата се заби в корема й.

Тя се сви на топка.

Прониза слабините й.

Тялото й конвулсивно потръпна.

— Мръсница! — просъска Нина и измъкна камата.

Фонтан от кръв бликна между краката на Оби.

— Не! — извика тя. — Моля те! Спри… О, боже, моля те спри!

Тя отвори уста, за да извика отново; но камата моментално се заби в отворената й уста, като преряза езика и изкърти няколко зъба. Кръв и език изскочиха навън като от повръщане.

Гласът на Оби се превърна в сподавено, отчаяно гъгнене.

— Пачавра! — просъска Нина.

Камата отново се спусна надолу.

И отново.

И отново.

Оби се опита да го отблъсне, но тялото й се отпускаше — силите и се изчерпваха. Удар след удар и тя усещаше, че животът й си отива.

Бавно съпротивата й престана. Тя обхвана с ръце нападателя си в някаква гротескна прегръдка, но когато той заби камата в гърба й и я извади, ръцете й се отпуснаха.

Тя падна встрани от Нина и тялото й безпомощно се просна на пода.

Камата се заби за последен път между ребрата, право в сърцето й.

Цветовете се смесваха и се въртяха през очите й… Оби усещаше, че пада по някаква спирала надолу в небитието.

После очите й се изцъклиха.

Тя не усети нищо, когато той я скалпираше. Нито можа да види кървавия скалп от великолепната й лъскава, къдрава, черна коса да попада, в найлоновата торба за трофеи.

Същият свят. Същото време в покоите на Мис Бич

Болката в слабините му беше непоносима.

Черр… но… ах! Да-а-а!

Черно! Какъв божествен цвят! Толкова сладостна, секси, страхотна! Кехлибар. Гарван. Черен гарван.

Поставките за перуки с лицата на красавиците модели, поставени на тях, бяха внимателно наредени, с облещени мъртви очи.

Да, любимките ми! Ново момиче се присъедини към вас! Чер-р-рно момиче!

Той ожесточено нанасяше върху лицето, ръцете и гръдния си кош тъмнокафяв грим. Черни, опънати, блестящи чорапогащи обгръщаха мускулестите му крака и притискаха втвърдения му пенис. Като постави заострените краища на изкуствените си нокти върху гърдите си, той огледа отражението си в огледалото. Тялото му блестеше като чудесно, тъмно, махагоново дърво; устните му блестяха с пурпурно червило.

Време за короната!

Той взе дългата, мека, къдрава коса на Оби от поставката за перуки, вдигна я високо над себе си и нахлузи тържествено великолепния скалп върху главата си като при коронация.

Сексуално напрежение обхвана слабините му и сякаш електрически ток преминаваше, пращеше, подскачаше и искреше от пениса към задника, към простатата и обратно.

Той се гледаше втренчено. Стисна зъби. Опъна устните си като разярена котка.

Пъшкаше и ръмжеше.

Да, сладката ми! Време е да оправя непослушната кучка.

Пластмасовият пенис беше розов, дебел и дълъг. Намаза го обилно с вазелин, смъкна отзад чорапогащника си и се наведе. Той наблюдаваше лицето си в огледалото да се свива в гримаса, когато брутално го напъха вътре.

Вътрешностите му експлодираха от болка, като че ли изскачаха навън.

Той дръпна обратно чорапогащника, като остани еластичния му колан да плесне по кръста му. Започна да върти задника си неприлично. Сумтеше при всеки пристъп на приятна болка.

Този път, вместо да използва пурпурно червило той взе жертвения си нож. Целуна церемониално хладната стомана сякаш тя беше религиозна реликва. Зае разкрачена поза. Тогава бавно придвижи острата страна на ножа по бедрата си, под чорапогащника.

Дълбоко въздъхна, когато разрязаният чорапогащник се отвори и тънка, червена струя кръв бликна от меката плът.

Червена кръв. Черна кожа. Да-а! Червено върху черно. Черно и червено. Черно-червено…

— О-би. О-би. О-би…

Ръмженето изпълни ушите му като шум от стадион. Кръвта бушуваше във вените му.

Кръв, кръв, кръв!

Острият нож като да бе оживял.

Той леко шумолеше, като се плъзгаше по издутината от черен найлон, пенис и тестикули.

Чорапогащникът се отвори, разрязан и пенисът му подскочи, освободен. Той едва го докосна с ножа, когато най-мощният оргазъм, който някого бе имал, настъпи неудържимо. Бликна с такава яростна сила, че той изкрещя, облекчен.

Гъста сперма опръска пода на два метра от него.

Една от пръските се плисна в портрета на Оби и потече надолу по бузата й.

Като гъста, млечна сълза!

III
Истинските магьосници от Оз

47

Ноември — декември 1989

Работният ден в квартала за облекло започва рано. Около осем часа пътните артерии между Тридесет и четвърта и Четиридесет и втора улица от Шесто авеню до Девето авеню вече бяха задръстени от автомобили. Положението се усложняваше от паркираните камиони и пикапи от двете страни на улиците, някои от които товареха, а други разтоварваха стока. Невъобразим шум от клаксони и псувни на невъздържани мотористи и шофьори повишаваше напрежението. Това беше още един нормален работен ден в този квартал.

Същото бе положението по тротоарите. Хиляди заядливи пешеходци, всеки забързан за някъде, се бореха за място между закачалките с облекла и натоварените платформи с облекла, платове, кутии с ципове и тонове макари. Продавачи на наркотици нравеха успешен бизнес по входовете. В мрачните тухлени производствени сгради работници се трудеха в задушаващите помещения на фабрикантите от легитимния им съюз и нелегитимните им задушни магазини.

Дворецът на модата на Седмо авеню 550 се издигаше пренебрежително високо в края на квартала на облеклата и беше истински оазис на спокойствието. Редиците от лимузини, които си пробиваха път от Горния източен квартал дотук вече отваряха врати и пътниците слизаха — Джефри Бийн, Антонио де Рискал, Оскар де ла Рента, Ралф Лорен, Полин Прижер, Бил Блас, Дона Каран, Каролин Роем и всички останали от персонала, който пристигаше на работа на номер 550 в пищен лукс и спокоен, изискан стил.

Едуина Дж. Робинсън, която нямаше собствена лимузина, откакто се присъедини към групата на най-известните дизайнери на Седмо авеню 550 беше наела кола с шофьор, който я возеше всяка сутрин и вечер (а също и на обед, ако трябваше да присъства на делова среща). Това беше лукс, към който бързо се беше приспособила.

Няколко минути след осем часа, тя отвори задната врата на „Линкълна“ преди той още окончателно да е спрял, с типичното за нея нетърпение. Изскочи навън, като грабна обемиста папка и ръчната си чанта от задната седалка. Шмугна се като дракон сред морето от пешеходци; втурна се в сградата със скоростта на лекар, който трябваше да окаже спешна помощ. Пристигна при асансьорите точно в момента, когато вратата на един от тях се затваряше; тя бързо пъхна папката между двете крила на вратата, която се отвори отново; безсрамно се пъхна в препълнения асансьор.

Беше щастлива като чучулига. Само атомен взрив би могъл да помрачи настроението й. През дългите месеци без работа на нея й бяха липсвали енергията, напрежението и безумието на Седмо авеню. Сега тя имаше всичко това всяка сутрин на всеки работен ден и го приемаше като среща със стар, близък приятел. Тя чувстваше тялото си да тръпне, да вибрира и се вълнува от нетърпение да узнае какво ще й донесе новият работен ден. Защото за нея тази жестока индустрия, тази постоянна, истинска игра на покер, която изхвърляше губещ след губещ, както и случайния печеливш, беше най-големият от всички турнири — а тя беше състезател със самочувствие, нейните сабя и копие бяха талантът и съобразителността й. Имаше тълпи от хора, които трябваше да облече, търговци, които трябваше да съблазни, клиенти, които да привлече и империя, която да изгради. Въпреки пълните с акули води на тази индустрия, тя истински живееше в нея и печелеше слава ден след ден.

Тя погледна през вратата на асансьора към силно осветения етаж на главните офиси. Ето я — заедно с четири други малки и средни фирми на седемнадесетия етаж.

„Едуина Дж. Инкорпорейтид“.

Това съм аз! — мислеше тя с гордост. Част от тази фирма е моя — точно тридесет процента от акциите, даващи право на глас. Тук е полесражението и дали тази нова фирма ще преуспее, зависи от мен. От мен!

Тя слезе на седемнадесетия етаж, зави на дясно и се приближи до своята врата в дъното на коридора. Огромни букви в цветовете на небесната дъга от двете страни на вратата бяха изписани от горе до долу. „Едуина Дж.“.

Неспособна да забави хода си, тя влезе в приемната като торнадо с твърда стъпка, с жизнено и наелектризирано тяло.

Телефоните вече звъняха. Колелата на търговията се бяха завъртели.

— „Едуина Дж. Инкорпорейтид“. Добро утро — обади се телефонистката, която беше и телефонен оператор. — Момент, моля. Ще ви свържа. — Тя натисна няколко бутона на централата, погледна нагоре и видя Едуина. — Добро утро, госпожице Робинсън.

— Добро утро, Вал — отговори Едуина.

Въпреки обичайната си припряност, тя огледа приемната и спря погледа си върху двама работници, които с електрически отвертки инсталираха първия от проектираните вътрешни рекламни павилиони „Едуина Дж.“, този постоянно щеше да украсява приемната.

Това бе павилион от готови елементи с размери седем на седем метра, който щеше да осигури близо петдесет квадратни метра търговска площ е много добра видимост, напълно окомплектован с рафтове и закачалки. Павилионът беше от прозрачна светла, луситова пластмаса, с неонови тръби, осветяващи всяка форма и ъгъл. Даже електронната каса за всеки павилион беше в клетка от същата пластмаса, така че механизмите и цветните проводници се виждаха.

Съвременно! Функционално! Жизнено! Стилно!

Не е лошо, реши тя; не, вътрешният павилион никак не е лош. Не бяха лоши и светлинните диоди отгоре, насочени по четирите посоки, които ще регистрират продажбите чрез компютър от всички павилиони в страната още в момента на извършването им.

Не можеше да сдържи усмивката си. Търговията граничеше с изкуството. Дрехи като апетитни хамбургери.

Телефонното табло звънна и светна отново.

— „Едуина Дж. Инкорпорейтид“, добро утро — отговори Вал. Момент, моля. Ще ви свържа…

Едуина премина край приемното бюро и се отправи към офисите. От отворените врати, през които преминаваше, тя чуваше лекия шум от моливите върху скицниците, ритъма на принтерите, гласове по телефоните. Всичко показваше, че „Едуина Дж.“ е жива, в добро състояние, работеща.

Тя се отправи към собствения си офис — най-голямата стая от десетстайния апартамент, който „Едуина Дж.“ заемаше в престижния североизточен ъгъл, огромен по размери. Несмутимата Лиз бе вече на мястото си, непосредствено до нейния офис, със светеща цигара на долната й устна.

— Добро утро — каза тя.

— И е хубаво утро, Лиз — отговори напевно, влизайки в офиса си.

Лампите бяха вече запалени и щорите на четирите прозореца вдигнати. Точно както тя обичаше. Това е работа на Лиз, разбира се.

Крещяща, раздразнителна, но безупречна в работата си беше Лиз Шрек, мислеше Едуина, но сприхавостта й криеше сърце, голямо като Манхатън. Лиз пишеше на машина, стенографираше безпогрешно, приемаше и изпращаше факсове и телекси, планираше безупречно ангажиментите на Едуина, уреждаше коли и спешно ангажираше най-добрите маси в ресторантите, оставаше на работа до късно през нощта, без да се оплаква.

Като сложи папката и чантата си на един от столовете, Едуина съблече елегантното си палто и го закачи в гардероба. Огледа се наоколо, търсейки успокоение и сила в обстановката. Офисът изглеждаше приятен и предразполагащ — така и трябваше; това бе вторият й дом — първият й дом, ако вземеше предвид часовете, които прекарваше там.

Общо взето, атмосферата беше тази на превъзходна дневна, където човек можеше да си свали обувките, да даде парти за петдесет души или просто да седи и да обсъжда сделка за много милиони долари. Единственото допълнително обзавеждане за нуждите на бизнеса се състоеше от най-усъвършенствани технически съоръжения: елегантен, червен телефон с много линии, чертожна маса, на която изработваше проектите си и компютърен терминал с постоянно светещ екран, готов за нейните разпореждания. Това беше съвършен, триизмерен симулатор. На него тя можеше да проектира дрехи, да ги види от всички страни на екрана, да ги запаметява, изменя и поправя по всяко време.

Лиз влезе с керамична чаша изпускащо пара кафе в едната ръка — черно, без захар — и чаша леденостудена вода в другата. Носеше и няколко папки под мишница.

Тя подаде кафето на Едуина, остави чантите и папките, после отвори малко пластмасово бурканче.

— Ето! — Тя подаде едно хапче.

— Какво е това? — попита Едуина, като гледаше малката, бяла, овална таблетка с неудоволствие.

— Руби се обади и каза, че си забравила хапчетата против алергия.

— Ти и Руби — промърмори Едуина. — Какво става с вас двете, Лиз? Да не би да страдате от някакъв непреодолим, болезнен, майчински комплекс? — Но тя прие таблетката, послушно я постави в устата си, отпи глътка вода и наклони главата си назад, за да я погълне. — И какво друго? Няма ли да отбелязваш и датите на периода ми на твоя календар.

Лиз подсмръкна.

— Не, но направих следващото най-добро нещо. Снабдих личната ти тоалетна с достатъчно тампони.

— Благодаря, Лиз — каза Едуина сухо. — Ще стигнеш много далече. Още не знам колко, но запомни думите ми, доста далече.

— Затова пък ето нещо близко. — Лиз отвори друго бурканче. — Вземи „Тераграм“. Руби каза също, че не си закусила.

— Благодаря, доктор Шрек.

Едуина взе витамина и го погълна.

— Ще имаш нужда от сили днес, повярвай ми. — Лиз взе първата папка. — Първо, ето списъка на всички универсални магазини в страната, който ти поиска. Наредени са по азбучен ред, по щати и след това по градове. Всеки магазин, включително тези от веригите, са дадени индивидуално, както пожела.

Лиз остави велурената папка на чертожната маса и взе следващата.

— В тази папка е списъкът на всички магазини от търговските вериги, като е посочен главният магазин и броят на всички магазини от дадена верига. Номерата в скоби означават, че магазинът е в строеж или в процес на планиране. Списъкът също съдържа имената, адресите и телефонните номера на президентите на фирмите, вицепрезидентите, отговарящи за търговските операции и снабдителите на отделите за спортно облекло.

Едуина бе слисана.

— Ти си направила всичко това за последните два дни?

Лиз я погледна сериозно.

— Възлагам задачи на сътрудници и на експерти по проектите.

— Какво е това? — попита Едуина, като посочи друга папка.

— Това са офертите на производителите за първите десет модела, които ти проектира. Разбира се, колкото по-голяма ще бъде поръчката, толкова по-голяма ще бъде отстъпката. Най-изгодната оферта е от Тайван, следвана от тази на Хонконг.

— Добре, ще ги разгледам по-късно. Само не забравяй, че държа на две неща: Марката на обединението, и качеството. Обади се пак на местните производители и виж каква отстъпка ще могат да направят, преди дори да сме разгледал и офертите от Азия.

— Да. — Лиз кимна одобрително. Тя също предпочиташе стоки, произведени в САЩ. След това представи пакет от съобщения. — Първо, обади се секретарката на Лайза Шоукрос.

— Вероятно Лайза иска да потвърди обеда. Кога предлага да бъде? В четвъртък?

— Не — каза Лиз, като размаха глава. — Секретарката й каза, че иска да го смените за днес.

— Днес! — Едуина бе изненадана.

— Днес в един часа, на нейната обичайна маса в „Четирите сезона“. Прозвуча ми като настоятелна покана.

— По дяволите! — Едуина забарабани с пръсти по бюрото си. — Днес имам обед с Марша Робинс от „Уиминс Уеър Дейли“.

— Зная.

— Притисната съм между дявола и дълбокото синьо море. Не мога да си позволя да засегна нито една от двете. — Едуина се чувстваше много притеснена и мислеше как да излезе от този капан. — И не мога да кажа, че съм болна, защото и двете обядват всеки ден в „Четирите сезона“. Така че, с която и да отида, другата ще го разбере веднага.

— Добре, с която и да решиш да обядваш, не мога ли да се обадя на другата и да кажа, че аз съм объркала ангажиментите ти? — предложи Лиз, като въздъхна тежко. — По този начин аз ще поема вината. Искам да кажа, че никоя от тях не може да ме уволни, нали?

Едуина погледна топло към Лиз. Толкова предана ли е била и към Антонио? — чудеше се тя.

— Бог да те благослови, Лиз. И тебе, и неуморното ти сърце. Аз бях права. Ти ще отидеш далече. — После тонът на гласа й се промени. — Чудя се защо Лайза Шоукрос иска да ускори срещата ни.

— Би ли могло да бъде във връзка с това? — Лиз разтвори броя на „Уиминс Уеър Дейли“ от тази сутрин и го подаде на Едуина. — Знаеш, че Лайза мрази всички вестници и списания, освен „Шик“ — списанието, което трябва да печата сензационните новини.

Като събра вежди. Едуина погледна заглавието в „Уиминс Уеър Дейли“:

„НОВИЯТ ОБРАЗ НА ЖЕНАТА“ — възбудена, ексцентрична, блестяща, силна, привлекателна, забавна, съвременна, енергична, женствена дяволита и млада, млада, млада.

Под това, ново заглавие:

„НОВА ФИРМА НА ПАЗАРА ЗА ПОТРЕБИТЕЛИТЕ ПОД 30 ГОДИНИ“.

Едуина бързо прегледа репортажа от две колони. Общо взето, представени бяха изявленията за пресата от асоциация „Уилям Питърс“ — нейната агенция за пресата; засягаше утвърдените на масовия пазар производители, с които „Едуина Дж.“ се подготвяше да се бори за част от доходния пазар на спортно облекло, а именно „Гап“, „Еспри“, „Лиз Клейборн“ и други като тях. Но асоциацията „Уилям Питърс“ съвсем сигурно не беше предоставила на пресата две скици, които бяха прибавени към статията — нейни собствени две скици от проектите й — скици, които бяха търговска тайна!

— Дявол да го вземе! — Тя погледна Лиз намръщено. — Как, по дяволите, са получили тези скици? — Едуина размаха яростно вестника.

— Не е нужно мене да гледаш. Очевидно някой от нашите хора им ги е дал.

— Само това ни трябваше — нашите проекти да циркулират и да се копират преди дори да са стигнали до производителите! Сигурно е, че ще загубим ризите си. И панталоните и бельото си — прибави тя мрачно.

— „Уиминс Уеър Дейли“ има шпиони навсякъде — каза целомъдрено Лиз.

— Зная това — отговори Едуина сприхаво и въздъхна. — Добре, ето какво. Пусни слух сред личния състав, че шпиони няма да се задържат дълго в „Едуина Дж.“. Също, че самата Едуина няма да се поколебае да предяви съдебен иск срещу всеки виновник.

— Ще го направя. Но това не урежда въпроса с Лайза Шоукрос.

Едуина събра устни и постави върху тях показалеца си.

— О, да. Така или иначе „Уиминс Уеър Дейли“ е получил сензационната новина. Обади се на секретарката на Лайза и й кажи… кажи й, че госпожица Робинсън с голямо удоволствие ще отиде на обяд с госпожица Шоукрос. Тъй като „Уиминс Уеър Дейли“ постави лапите си върху моите скици, справедливо би било да дадем на „Шик“ някои други, за да балансираме положението. Да. Разпореди се колата да ме вземе в един без двайсет. И както предложи, обади се на Марша Робинс, помоли я за извинение, че си объркала разписанието на ангажиментите ми. Кажи й, че съм те заплашила с уволнение, ако трябва. Обади се също на някои фирми по сигурността. В бъдеще не можем да си позволим нашите проекти да се разпространяват по този начин. Консултирай се с адвокатите на Лео Флъд и провери дали е законно агент по сигурността да проверява вещите на служителите, когато напускат работните помещения.

— Нещо друго!?

— Просто действай.

След като Лиз излезе, Едуина свали обувките си и се отпусна на подвижния си стол. Тя взе телефона и набра номера на „Дайамъндстайн Гармънт Манифакчъринг“ на Тридесет и седма улица. Веднага след като Бърни Дайамъндстайн се обади, гласът й прозвуча твърд и обвиняващ.

— Бърни? Едс се обажда. Какви магарии се опитваш да правиш? Даваш изявления за прототипите на десетте молела? Това е недопустимо, приятелю… Да не мислиш, че вчера съм се родила? Вчера?… Какво искаш да кажеш, за бога, като твърдиш, че губиш пари? Съвсем сигурно ще загубиш, ако Тайван или Хонконг поемат поръчките… Казвам ти го съвсем сериозно. Вземи калкулатора и си провери отново сметките… Ще се видим на обед в някой от следващите дни. След като ми представиш реалистични цени, мошенико… Точно така.

Лайза Шоукрос, редактор по модата в списанието „Шик“ имаше в излишък от всичко — английски розов тен, извънредно важни международни връзки и образование за завиждане от едно от най-реномираните училища на Швейцария.

Тя беше красива, добре облечена, модна и с привлекателен вид за тези, които не я познаваха по-добре, изобщо, един съвършен модел за двайсет милиона жени, жадни за кариера. Но Лайза Шоукрос не беше лейди. Сърцето й беше като легирана стомана, кръвта й — смес от равни количества високооктанова амбиция и свръхчовешка енергия, а съзнанието й беше машина само с три ясни цели — прославяне на нея самата, съществено подобрение на разпространението на всяко списание, за което работеше (в момента „Шик“, номер две в света) и желание да се бори за поста главен редактор на „Вог“, сега заеман от Анна Уинтър, която неотдавна го бе извоювала от Грейс Мирабела, която пък, преди това, го беше отнела от покойната Даяна Вирланд.

Такава беше съдбата на легендарните главни редактори: младата риба изяжда старата, която на свой ред ще бъде изядена от още по-млада риба… Но Лайза отдавна бе решила, че не бива по този начин да се мисли за бъдещето.

Тя седеше замислена на бюрото с гранитна плоча, поизронена по краищата, с каменни очи, вперени в първата страница на „Уиминс Уеър Дейли“. Въпреки че „Уиминс Уеър Дейли“ бе всекидневен вестник, а „Шик“ разкошно месечно списание с тираж три милиона и всеки брой бе от петстотин страници, повече от две трети, от които едни от най-скъпите рекламни страници в света, Лайза Шоукрос не можеше да се въздържи да не изпитва професионална завист. Наистина, проектите на които и да било модели, които предстоят да влязат в производството, бяха ревниво пазени като злато във „Форт Нокс“; независимо от това „Уиминс Уеър Дейли“ се беше добрал до проекти на Едуина и ги беше използвал по сензационен начин. Фактът, че едно модно, месечно списание, за разлика от ежедневния вестник, се подготвя и отпечатва няколко месеца предварително и поради това е нормално да не може да се възползва от изненадваща, сензационна новина в последния момент, не я успокояваше. Тя поне първа трябваше да види тези скици!

Самият факт, че някои друг преди нея бе получил тази информация, я измъчваше, унижаваше и огорчаваше.

Нещо повече — този път тя можеше да обвини само себе си и никой друг. Спала съм на работното си място, мислеше тя. Не съм била внимателна.

Защото, когато изявлението за пресата от „Едуина Дж.“ бе на бюрото й, тя си каза, че се касае за някаква незначителна, начинаеща компания, която сигурно щеше да фалира. А преди един месец, когато Едуина Дж. Робинсън я срещна и я покани на обед, тя, Лайза Шоукрос, нарочно го отлагаше седмици наред — преднамерено действие с тройна цел: да демонстрира сила, да унижава и да търси послушание.

Но сега…

Сега…

Като гледаше двете скици в „Уиминс Уеър Дейли“, Лайза Шоукрос осъзна, че беше направила една от изключително редките си грешки. Наистина моделите на „Едуина Дж.“ бяха съвременни. Но те бяха толкова. Оригинални и имаха такова въздействие, че тя реши веднага да поправи грешката си.

Затова нареди на секретарката си да се обади на секретарката на Едуина и да насрочи срещата за днес. И Едуина, която очевидно не беше неразумна, прие това.

След като срещата бе уредена. Лайза повика незабавно подчинените си в своя кабинет. Стана права, зае характерната за нея разкрачена поза и ги погледна строго, с ръце на тесните си хълбоци.

— Искам да зная всичко за Едуина Дж. Робинсън каза им тя твърдо, — както и всичко за новата компания, която тя основа, наречена „Едуина Дж.“. Имате време до единадесет и тридесет часа да узнаете всичко, каквото можете. Тогава ще ми докладвате. Сега действайте.

Веднага всички се заеха с разглеждането на микрофилми за минали броеве на търговски вестници, с телефонни разговори, свързаха се с агенти от огромната си шпионска мрежа.

Точно в единадесет и тридесет всички бяха пак при Лайза, за да й докладват това, което бяха открили. После, след като ги освободи, без дори да им благодари, Лайза седна на стола си и запали тънка, черна цигара. Пушеше замислена като преглеждаше информацията, която подчинените й бяха събрали.

Едуина Дж. Робинсън е била организаторка на ревюта за Антонио де Рискал.

Това означава, че е опитна и има много връзки, помисли Лайза.

Едуина скоро бе напуснала доходната си работа при де Рискал — при скарване, според слуховете.

Това показва, че има силен характер. Смелост. Или глупост. Или и трите.

Тя също бе привлякла един от най-талантливите проектанти и търговски агенти от най-известни фирми, за да създаде първокласен екип.

Това показваше авторитет, лоялност към нея от страна на бившите и сътрудници и сериозни планове за бъдещето.

Освен това, Едуина сериозно преговаряше с „Блумингдейл“, „Маршал Фийлд“ и с други големи магазини по цялата страна за откриване на рекламни павилиони в тях на „Едуина Дж.“.

Това, за нова компания, показваше не само самоувереност, но доказваше недвусмислено, че Едуина Дж. Робинсън познаваше пазара. Явно, тя нямаше намерение да продава само десет или двайсет скъпи модела — тя възнамеряваше да продава стотици и хиляди на по-ниски цени. Беше достатъчно разумна да не се конфронтира с модната къща „Сохо“ и да не се бори за богатата клиентела на Джефри Бийн и Антонио де Рискал, борба, която вероятно тя би загубила.

Но най-важната и най-неочакваната информация бе, че Едуина бе поддържана от Лео Флъд — вундеркинда на „Уол стрийт“ — човекът, който имаше неоценимия нюх да застава зад печелившите.

Това е повече от интересно, мислеше Лайза, като движеше стола си напред-назад. Това е сигурно доказателство, че „Едуина Дж.“ ще играе важна роля за дълго, дълго време и ще представлява сериозна конкуренция за „Лиз Клейборн“ и „Еспри“.

Цигарата догаряше до филтъра. Като опари пръстите й, Лайза рефлективно хвърли фаса в пепелника и засмука показалеца в устата си. Тя почти не чувстваше опарването; гладкото й овално лице смени замисления си вид и стана съсредоточено. Изглеждаше, че Едуина Дж. Робинсън притежаваше всичко необходимо за добър старт в този убийствен бизнес. Талант, връзки, въображение, добре определена цел — и дяволски сериозен поддръжник.

Лайза Шоукрос реши да бъде много любезна с Едуина Дж. Робинсън.

48

— Милички! — каза с вибриращ глас Анук де Рискал, отговорничка за обзавеждането на рекламните павилиони на рекламната къща. — Това е! Огледайте всичко — първите впечатления са най-важните!

Анук беше като примадона на Капри. Цялата беше в бяла коприна: панталон с плисета, блуза, жакет тюрбан. Носеше черни слънчеви очила в стил 1950 година с големи рамки; дълги, черни обици висяха под тюрбана, вместо да бъдат покрити от него. Ефектът беше стилно необикновен. Много особен. Типичен за Анук. На подвижните седалки срещу задната седалка на тъмносиния „Ролс-Ройс — Фантом V“ бяха Лидия Клаусен Зееме, сестра на Клас Клаусен и нейната партньорка по обзавеждането Бу Бу Липинкот. Те чевръсто се наведоха да огледат предизвикателството, което ги очакваше.

Бу Бу и Лидия бяха в работните си униформи — Бу Бу в червен, вълнен костюм от кашмир, бяла копринена блуза, шал „Хермес“, а Лидия носеше черно, вълнено, двуредно сако, гюла на кремави и черни райета и златно колие от „Булгари“.

Като погледна през прозореца, Бу Бу пребледня под грима си.

Лидия въздъхна с тревога.

Защото това, което видяха на най-престижния адрес в Саутхемптън, „Медоу Лейк“, където бяха едни от най-разкошните в света резиденции, с дюни от фин, чист пясък и частни плажове на океанския бряг, не беше това, което очакваха.

Двете партньорки си представяха една от огромните морски дъсчени резиденции тип Ф. Скот Фицджералд — с високи колони, с две или три крила от по четиридесет стаи — една от тези кокетни, океански „вили“, построени от разточителни милионери в епохата на джаза.

Но това!

Тази къща беше голяма и изоставена. Тя едва ли напомняше дори при най-силно въображение за златния век на Ф. Скот Фицджералд, за контрабандисти и момичета.

Лидия бавно се обърна към Анук.

— Скъпа, кажи, че не е така! — възкликна тя пламенно. — Не това, не тази сграда на Дюпон!

Бу Бу, която прекарваше лятото в Кънектикът и не беше идвала в Саутхемптън вече два сезона, свали стъклото на вратата, като натисна един бутон, за да вижда по-добре; тя бе поразена и не вярваше на очите си, виждайки това огромно чудовище, издигащо се сред дюните.

— Ако… ако това е старата сграда на Дюпон, тогава… тогава къде е великолепната грегорианска къща, която си спомням?

— Отишла си е, скъпа — каза Анук. — Отишла си е като много други хубави неща в живота.

— Но… но това! — извика Лидия. — Анук! Защо не ни предупреди?

„Това“ беше гротескно чудовище — палат в стил „Бевърли Хилс“, на три хиляди и шестстотин квадратни метра, затънтен в дюните на Саутхемптън — с грозни куполи като за вещици и ъгловати кули и стъпаловидни тъмни покриви на мансардите. Сградата се издигаше като от засада и хвърляше наоколо зловещи сенки.

Тя беше голяма, защото за новобогаташите по-голямото не беше вулгарно, по-голямото беше по-добро.

— Изглежда — каза Бу Бу мрачно, докато дългият „Ролс-Ройс“ се придвижваше бавно по пясъка, покриващ чакъла на алеята — че липсват само въртележка и пързалка.

— Не се ядосвайте толкава, скъпи! Мислете за предизвикателството! Колко много изложбени къщи сте направили, които са били в сурово, незавършено състояние, така да се каже?

— Незавършени? — попита Лидия, разтревожена. — Как така незавършени?

— Да. Точно до каква степен незавършени? — прибави Бу Бу.

— О, престанете с тези въпроси, милички! — каза Анук.

Ограждащ ров с вода, мислеше Лидия, като изпитваше такава всеобща, остра болка в корема си, че се съмняваше дали може да слезе от колата. Това е, което липсва. Ров с вода. Подземен затвор също. Да, подземен затвор. Или може би има такъв, но Анук практично е забравила да го спомене?

— Да не би случайно да има и подземен затвор? — попита тя, като погледна намръщено грозната сграда. — Има ли?

— Кой знае? — Анук се засмя пресилено. — Изглежда, че има всичко друго!

— Чудя се колко ли са стаите — размишляваше на глас Лидия, ужасена.

— Достатъчно много, за да няма разпределяне на офиси по жребий, проектиране на нови офиси или списък на чакащи проектанти да намерят място за талантите си — каза Бу Бу мрачно. — Ще има място за всеки проектант на източния бряг, струва ми се.

— Добре, това поне обяснява едно нещо — каза Лидия на Анук, навъсена. — Сега разбирам, защо беше толкова уклончива, когато те попитах коя точно сграда е била избрана от благотворителния комитет. — После се обърна към Бу Бу. — О, Бу Бу, Бу Бу! — каза тя плачевно. — Хванаха ни! Накараха ни да се заемем с най-отвратителната къща източно от „Бевърли Хилс“, без да се усетим!

— И през цялото време мислехме, че става дума за изложбена къща! — каза с възмущение Бу Бу.

— Измамени сме!

— Измамени? — повтори Анук, като бутна слънчевите очила на главата си. — Може би… съм… пропуснала да уточня за коя точно сграда в „Медоу Лейн“ става дума, но… „измамени“? Наистина, милички! Не е ли това малко преувеличено?

— Ти нарочно си го премълчала и ако това не е измама, аз не зная кое е — отговори Лидия троснато. — Всичко, което каза беше, че това е къща в „Медоу Лейн“, която се продава!

— Тя наистина се продава — каза Анук меко.

— Винаги се е продавала, откакто градската управа се опитва да я премахне — възрази Лидия.

Тя и Бу Бу се загледаха в грозната сграда.

— О, Лидия! — простена Бу Бу.

— О, Бу Бу! — каза Лидия с отчаян глас.

— Не можем!

— Това не е за нас!

Анук повдигна нагоре елегантни вежди.

— Хайде, хайде, скъпи. Просто приемете това като… предизвикателство.

— Предпочитам да не мисля за това изобщо — изсумтя Бу Бу.

— Тогава мисли за добрата кауза, за която ще бъде направено.

— Опитваме се, повярвай ни. Иначе не бихме били тук.

Анук не беше обезкуражена.

— Лидия, Бу Бу. Добре знаете, както и аз, че тази изложбена къща не само ще донесе десетки хиляди долари за благотворителни цели, но ще даде шанс за реализация и на малко познати декоратори… да не говорим за утвърдените вече, които ще чакат ред да изявят талантите си.

— Ще чакат ред? — попита Лидия сприхаво. — Или ще ни гонят с дълги метли?

— Ти имаш изключително чувство за хумор, Лидия. — Анук я погледна строго. — Просто не забравяйте, скъпи, че всичко се прави с много добра цел. Мислете за всички бедни, невинни деца, родени със зараза от СПИН. Знаете, че този проект цели да осигури пари за тях.

— Тя се опитва да ни накара да се чувстваме виновни — въздъхна Лидия.

— Тя мисли, че по този начин ще трогне сърцата ни — съгласи се Бу Бу.

— И успява — изпъшка Лидия. — По дяволите!

— Достатъчно време загубихме в празни приказки! Вървете! — Анук направи елегантен подканващ жест с ръцете си. — Вървете и… огледайте всичко!

— Ела, Бу Бу — въздъхна Лидия. — По-добре да свършим с това. Да започнем… хмм… голямото обхождане.

Като взе скицника си и индигата от седалката, тя погледна за последен път към Анук и излезе от колата. Спря се за момент, обърна се към къщата и с изправена глава я погледна безнадеждно. Би се заклела, че някой я наблюдаваше през тези голи, мрачни, тъмни прозорци.

— Не смяташ ли, че нещо зъбато ни очаква вътре, за да ни атакува? — попита тревожно Бу Бу изтръпнала, като се присъедини към нея.

Лидия я погледна.

— Доколкото си спомням, през деня вампирите спят в убежищата си. Тъй като е светла утрин, няма опасност — каза тя с фалшива увереност. — Поне от вампири — добави Лилия и погледна към къщата.

— Може би — съгласи се Бу Бу. — Но няма да влизаме в таваните, съгласна ли си? Нито пък където и да е под земята във вътрешността на това чудовище, Лидия. Знаеш колко мразя всичко с повече от четири крака — а също и много от четириногите.

— Вие забравихте нещо — извика Анук през отворената врата на „Ролс-Ройса“.

— Какво? Ти няма ли да дойдеш?

Анук поклати глава.

Колата беше обзаведена с вътрешен бар, малък хладилник, телевизор и тя се беше разположила комфортно в луксозната обстановка. Имаше последния брой на френското издание на „Вог“, телефон, дори няколко книги. Защо да се лишава от удобствата на дома?

— Не, скъпа, ще отидете двете — каза тя. — Празните стаи са ваша специалност, нали?

Тя подаде ключовете.

Лидия ги грабна.

— О, добре. Хайде, Бу Бу.

Тя тръгна, стъпвайки внимателно по пътеката с белите си обувки от гущерова кожа; токчетата й веднага потънаха в пясъка.

— Какво ни накара да дойдем тук добре облечени? — изръмжа Бу Бу.

— Не зная, но наистина бих предпочела плоски обувки. Или маратонки. Или още по-добре — каза Лилия с невъздържано отвращение, като потрепери — гумени ботуши.

49

— Разбира се, госпожице Робинсън, госпожица Шоукрос предупреди, че вие ще дойдете на обед — каза управителят на ресторанта с лек поклон. — Тя вече е седнала на обичайната си маса. Ако обичате, последвайте ме…

— Благодаря.

Едуина го последва в мраморната зала на „Четирите сезона“ — клубът, където обядваха издатели и където влиянието им се измерваше не само от масата, на която седяха, но и по това дали всеки ден заемаха същата маса.

Но това важеше само за мраморната зала и за обед и не се отнасяше до по-големия салон на ресторанта и неговите посетители. За вечеря този ресторант със сто и деветдесет места на Петдесет и втора улица — изток, проектиран от Филип Джонсън и Майс ван дер Рохе, в който имаше оригинали от Пикасо, Раухенберг и Миро, подредени като в музей, се превръщаше просто в един скъп ресторант, достъпен за всеки, който е подходящо облечен.

Лайза Шоукрос не стана от мястото си, когато Едуина се приближи. Тя се усмихна и подаде протегната ръка.

— Най-сетне се срещаме — каза тя. — Моля те, седни и ме наричай Лайза.

Едуина кимна с глава и седна. Лайза се държеше така, сякаш умираше от нетърпение да я срещне — резултат от статията в „Уиминс Уеър Дейли“, без съмнение.

— В този случай — каза Едуина — наричай ме Едс. Всички мои приятели ме наричат така.

— Едс. Искаш ли коктейл? Аз дойдох по-рано и вече си поръчах един.

Едуина погледна чашата за шампанско на Лайза. Тя забеляза, че нямаше съд с лед, нито бутилка, завита със салфетка.

Лайза се засмя и вдигна чашата.

— Фалшиво шампанско — каза тя, като гледаше искрящата, бледозлатиста течност. — Достатъчно ябълков сок за цвят, останалото е газирана вода. Ако пия нещо алкохолно на обед, не бих могла да си гледам добре работата до края на деня. Съжалявам, но алкохолът веднага отива в главата ми.

Едуина я погледна с уважение.

— Ще взема същото. Много добре те разбирам.

Лайза се усмихна.

— Донесете още две такива — каза тя на сервитьора. — И менюто.

— Да, госпожице Шоукрос.

— Познавам това меню като опакото на дланта си — каза Лайза на Едуина. — Слава богу, те предлагат няколко диетични ястия. Ако не пазех постоянно диета, щях да се пукна като балон.

Те разговаряха за това-онова, докато питиетата и менюто бъдат сервирани. Лайза вдигна тост.

— За успеха — каза тя на Едуина.

— Ще пия за това — каза Едуина.

И двете пиха. Едуина прегледа менюто.

— Ще се въздържа от ордьовър — каза тя на очакващия сервитьор, — ще взема само печено филе от акула с папая и пресен лук.

Тя подаде менюто.

— Аз ще взема варен омар с горчица, както обикновено — каза Лайза. — Без гарнитура, без масло, само лимон за двете.

— Много добре, госпожице Шоукрос. Ще поднеса лимона в цедка.

Сервитьорът се поклони леко и изчезна.

Лайза скръсти ръце върху покривката на масата и погледна провокиращо Едуина.

— Носи се слух в града, че си изгряваща звезда в модата.

Едуина трепна.

— Започвам с редица модели, да — каза тя равнодушно. — Но чак като звезда в модата… — Засмя се. — Не бих казала това.

— Недей да си толкова скромна. Хората считат, че си много добра.

Едуина замълча за момент.

— Ще видим, когато колекцията се появи.

Дойде момче и поднесе кифли и хляб.

— Не, за мене не — каза Лайза. — Твърде много въглехидрати.

Тя погледна въпросително към Едуина.

— Аз също ще се въздържа.

Лайза даде знак да се отнесат кифлите и хляба.

— Най-добрият начин да избегнеш една съблазън е преди всичко да я няма.

Едуина кимна утвърдително и отпи от питието си.

— Изненада ли се, че ускорих срещата ни? — попита Лайза.

— И да, и не — каза искрено Едуина. — Само не разбрах защо го направи.

— Ти сега се появяваш — каза Лайза. — Разбира се, на Седмо авеню има много, които си отиват. — Слаба усмивка се появи на устните й. — Моделиери се появяват и изчезват постоянно.

— Модата е като капризна любовница — съгласи се Едуина. — Такъв е и вкусът на хората.

Лайза я погледна в очите.

— Но добрата търговия не е — каза тя целомъдрено. — Също и разумният подход към бизнеса.

Едуина повдигна вежди.

— Изглеждаш много добре информирана.

— Да съм добре информирана е част от моята работа, както знаеш, има много малко тайни на Седмо авеню. Аз зная кой с кого спи, кой издържа една или две метреси, кой е пристрастен към кокаина. Гордея се също, че зная коя звезда изгрява и коя залязва. — Тя внимателно наблюдаваше Едуина. — И вътрешното ми убеждение е, че ти ще успееш. — Посегна към чашата си и бавно разклати течността в нея. Мехурчетата се издигаха към повърхността и изчезваха. — Не се засягай, но аз се заинтересувах от тебе.

Едуина не се изненада.

— Аз от своя страна направих същото. Поисках от моите сътрудници да се заинтересуват за теб.

Лайза също не бе изненадана.

— Ето защо аз мисля, че ще успееш. Не оставяш нищо на случайността.

— Очевидно и ти — каза Едуина сухо. — Носи се слух, че вече се домогваш до мястото на Анна Уинтър във „Вог“. А скоро си дошла в „Шик“ — от Англия преди малко повече от година!

Сега гласът на Лайза прозвуча сухо.

— Което доказва това, което казах преди малко: изглежда, че няма много тайни в този бизнес.

— Така е — усмихна се Едуина. — И така, защо ускори срещата ни?

Лайза се усмихна.

— Исках да те видя насаме и да ти направя едно предложение. Знаеш ли, мисля, че можем взаимно да си помагаме.

Едуина изглеждаше изненадана.

— Вероятно ти можеш да ми помагаш, но какво те кара да мислиш, че аз мога да ти бъда полезна?

— Сигурно не си губиш времето в празни приказки. Добре. Аз също не го правя. Нека поставя всичките си карти на масата. После и ти можеш да направиш същото, ако пожелаеш. Не е тайна, че „Шик“ е номер две сред модните списания в страната. — Лайза направи пауза и имаше някаква твърда решимост в очите й. — Аз имам намерение да го направя номер едно.

— Но защо ще го правиш номер едно, след като искаш да отидеш във „Вог“?

— Това е просто. — Лайза е усмихна скромно. — Издателската дейност е като телевизията. Господин Х прави телевизионна компания А номер едно по популярност. После компанията Б наема този Х от компанията А, за да я направи номер едно. И като успее да направи и това, на свой ред го наема компанията В, за да отиде тя на първо място.

— И по този начин расте авторитетът на господин Х, а заплатата му се издига нагоре като с ракета — каза бавно Едуина. — И когато той няма къде другаде да отиде, връща се в компанията А, с петкратно до десетократно по-голяма заплата.

Лайза се усмихна.

— И с всяка промяна става все по-влиятелен. — Тя направи пауза. — Факт е, че ти знаеш къде са големите пари в модата и че ти ще откъснеш голям дял от баницата на масовия пазар.

— Знанието е власт. — Лайза замълча, когато сервитьорът се приближи с ястията.

След като той се увери, че всичко е сервирано и се отдалечи, Едуина отряза тънко парченце папая. Тя погледна към Лайза.

— Ти още не си отговорила на въпроса ми. Защо аз съм толкова важна за тебе и за „Шик“?

— Ти ще рекламираш много — каза Лайза, като изстискваше лимон над омара. — Фирми като „Еспри“, „Лиз Клейборн“ и „Джордж Марчиано“ изразходват стотици хиляди долари месечно за реклама. Ти ще трябва да правиш същото и много малко от това ще стигне до „Шик“.

— Откога един главен редактор се ангажира с рутинна работа като рекламата? Имаш цял отдел, който се занимава с това.

— Така е. — Лайза взе малка хапка от омара. — Но само рекламата не осигурява продажбата. — Тя многозначително погледна Едуина. — Много е важно показването на моделите и отразяването им от пресата. Разбира се, това помага, ако дрехите се купуват.

Едуина си отряза парче от филето и заедно с малко папая започна бавно да го дъвче. Крехкото месо и тропическият плод се разтапяха в устата й.

Лайза внимателно подхвърли бомбата.

— Сега, би ли пожелала един тоалет от първата ти колекция върху корицата на „Шик“? — Тя се усмихна и отряза още едно парче от омара. — Да речем… с участието на Били Доун?

Едуина се опита да скрие изненадата си.

— Извинявай — каза тя със слаб глас, убедена, че трябваше да приложи маньовъра на Хаймлих. — Мисля, че не те чух добре.

— Добре ме чу — каза Лайза, като направи жест с вилицата си. — Просто ти е трудно да го повярваш.

— Дяволски ми е трудно, да. Като се заемаш с това защо не ме питаш дали не искам да съм пак на двадесет и една години?

Лайза се усмихна.

— Защото аз се занимавам с това, което е възможно. Освен това, има и нещо друго.

— Друго? — Едуина я погледна втренчено.

— Да. — Лайза кимна убедително с глава. — Какво ще кажеш за представянето на твоите модели върху осем цветни страници в същия брой? Също с Били Доун като манекенка? Тя е най-предпочитаната манекенка в последно време.

Едуина остави ножа и вилицата си. Нямаше начин, абсолютно нямаше начин да изяде още нещо — не, след като й бяха предложени слънцето, луната и звездите. По дяволите, по-скоро й бе предложена цялата слънчева; система! Може би трябваше да се ощипе.

— Едс? — попита Лайза ласкаво. — Тук ли си още?

— Коледа ли е? — каза тя развълнувана. — Руски Великден? Ханука? — Тя изпи глътка от питието си. Гласът й бе пресипнал. — Такова предложение не се прави без специални подбуди.

Тя потърси лицето на Лайза за потвърждение.

Лайза я погледна любезно.

— Понякога е така, понякога не.

— Нека да говорим откровено. Какво точно искаш срещу ролята на благодетелка?

Лайза я гледаше съсредоточено.

— Изключителни права.

Едуина се намръщи.

— Искаш да кажеш само „Шик“ да показва дрехите ми? — Тя поклати глава. — Това е невъзможно и ти го знаеш.

— Не, Едс. Изключителни права за „Шик“ да бъде първото списание, което да представи първата колекция на „Едуина Дж.“. — Лайза се усмихна. — Ти си свободна да рекламираш във всички други списания, по всяко време, един месец след излизането на „Шик“. Но държа да имам аванс от един месец — един месец е всичкото, което искам — за предоставянето на колекцията.

Едуина пое дълбоко дъх.

— Осем страници ли каза? Плюс корицата?

Тя размаха ръка като ветрило срещу лицето си. Колкото и невероятно да изглеждаше, Лайза Шоукрос и списанието „Шик“ щяха твърдо да поставят „Едуина Дж.“ върху картата на модата — с един замах.

— Ще имам ли последната дума за това кои дрехи ще представите?

— Ако те обхващат широк спектър и са завършени тоалети, да. Обаче, аксесоарите, които ние използваме, зависят от художествения директор и стилистите.

— А можеш ли също да ми гарантираш, че фотографът ще бъде по мой избор? — попита Едуина бавно, много бавно.

— Вече вярвам, че ти наистина мислиш, че е Коледа — каза Лайза сухо.

— Аз искам само рекламата да бъде печеливша.

— Добре — въздъхна Лайза. — Кой фотограф предпочиташ? Хелмут Нютън? Скребнески? Франческо Скавуло?

— Нито един от тях — усмихна се Едуина.

Лайза бе изненадана. Едуина не желаеше най-скъпите и най-добрите? Кого би могла да предпочете?

— Би ли ми казала какво не харесваш във всеки от тези фотографи? Аз мисля, че ти би се радвала да използваш, който и да е от тях.

— Не ме разбирай погрешно — каза Едуина. — Те са фантастични. И тримата. Но аз искам Алфредо Тоскани.

Лайза се намръщи.

— Имаш ли никаква специална причина да искаш именно него?

— Първо, аз зная, че той може най-добре да представи „Едуина Дж.“. Второ, харесвам работата му. Освен това, той е почти толкова известен, колкото и другите, а е много по-евтин. — Да не говорим, че той ми е бил като баща, мислеше тя, но не искаше да представи голите факти от необикновеното си детство пред Лайза.

— Чудесно — каза Лайза. — Нека бъде Тоскани.

— Ще пия за това!

Те се облегнаха назад, доволни от развитието на нещата.

Сервитьорът се появи край масата и погледна практически недокоснатото ястие на Едуина, като че ли беше лично обиден от нея. Той повдигна високо едната си вежда.

— Госпожицата не е ли доволна от обяда? — попита той.

— Госпожицата мисли, че ястието е чудесно — успокои го Едуина.

Той тъжно погледна чинията й.

— Мога ли да я взема?

— Ако обичаш.

— Мога ли да ви предложа десерт?

— Не за мене — отговори бавно Едуина.

— И аз не желая — каза Лайза. Но тя поръча кафе. — Капучино.

— Също — каза Едуина. Няма значение дали човек е ял или не, но е цивилизовано да се изпие по чаша кафе.

Лайза посегна към чантата си, после се поколеба.

— Имаш ли нещо против, ако пуша?

— Дали имам нещо против? — попита Едуина. — По дяволите, Лайза, след това, което ми предложи, чувствай се свободна да запалиш цял картон цигари и да ги издухаш в лицето ми!

50

Противно на първоначалното им настроение, Лидия и Бу Бу започваха да се увличат в работата си и възбуждението им нарастваше. Творческите импулси не само се появиха — те ги завладяваха напълно.

— Знаеш ли — каза Лидия бавно, след като прекараха един час в оглеждане на огромната къща от горе до долу и от край до край, като за всичко си вземаха бележки, — отвътре къщата…

— … съвсем не е толкова лоша — завърши Бу Бу вместо нея.

Те се обърнаха една срещу друга и се загледаха в очите. Бяха в слънчева стая с висок таван в задната част на къщата, с високи прозорци, гледащи към прииждащите вълни от Атлантическия океан.

— Марк Хемптън или Марио Буата ще бъдат най-подходящите да обзаведат тази стая — изрече Бу Бу мечтателно. — Можеш ли да си я представиш? Цялата в дипли от топъл, домашен, английски кретон?

— По дяволите Марк и Марио — изръмжа Лидия, като оглеждаше стаята с присвити очи. — Тази стая е за мене!

Бу Бу силно се изненада.

— Лидия! — извика тя.

— Не ми викай Лидия! — Лидия започна да се разхожда бързо из стаята, като жестикулираше невъздържано с ръце. — Харесват ми тези пропорции. Чудесни… благородни. — Тя стоеше там с една ръка на кръста, а другата, вдигната нагоре. — Искам да кажа, че човек не би могъл да сбърка. Бу Бу! Не виждаш ли? Цялата облицована и боядисана в лъскав, тъмносин цвят… с бял мрамор на двете камини отсреща… щори от костенурка зад завесите… може би една от огромните, месингови, антични лампи за билярд, висящи над маса с покривка в средата?

Бу Бу я прекъсна.

— Ако толкова много се заангажираш с тази стая…

— Заангажирам се — отговори Лидия твърдо. — Тя е моя. Искам да кажа, ние сме натоварени с това, нали, Бу Бу? И понеже е така, ние ще направим първия избор и ще оберем лаврите — възкликна тя триумфално. — В края на краищата, не го ли заслужаваме?

Като въздъхна, Бу Бу се обърна настрана. Примигна срещу игривите отражения на слънчевите лъчи от океана върху прозорците. Добре познаваше този поглед в очите на Лидия. Те блестяха решително, непоколебимо.

— Добре, не съм сигурна, че е справедливо… — каза тя бавно, като се обърна. — Искам да кажа, че трябва да координираме всичко останало и тогава да видим кой за коя стая ще бъде най-подходящ.

— Всичко е справедливо в любовта и войната, а обзавеждането на стая в изложбена къща е война, Бу Бу! Или ти искаш някоя друга фирма вместо нашата да дойде и също да оглежда? Освен това… — Лидия решително поклати глава. — Ако ние се заемаме с този огромен проект, първият избор принадлежи на нас заради нашите усилия. Ако ме питаш, точно това е справедливо.

— Ти си права, разбира се — каза Бу Бу, видимо ободрена. — Все пак, това може да предизвика неодобрение — промърмори тя и отново се намръщи. — Може би ще бъде по-добре да теглим жребий…

— Какъв жребий, Бу Бу? Искам да кажа, какви са основните стаи в една изложбена къща? А?

— Освен стая като тази? — Нямаше нужда Бу Бу дори да помисли за това. — Дневни — каза тя автоматично. — Кабинети. Спални.

— Добре. Обикновено трапезариите са твърде прости, не представляват затруднение, докато детските стаи са много специални. А кои са най-досадните неща за проектиране?

— Кухни и бани — отговори Бу Бу.

— Точно така — каза Лидия. — Искаш да теглим жребий и да ти се падне кухня за обзавеждане? Или още по-лошо, баня? Е? Искаш ли?

— Щом така поставяш въпроса, съвсем честно, не желая, не. Но ако ти правиш тази стая, тогава аз ще направя… чакай да помисля… — Бу Бу се замисли. — Библиотеката? Не… — Тя се навъси. — Всички тези безкрайни рафтове и книги. Не, бих предпочела да направя спалните на собствениците. Целият апартамент. Но не и неговата и нейната баня — прибави тя намръщена.

— Добре. Споразумяхме се!

— Но кой ще вземе дневната? А пушалнята? И… Лидия! Знаеш ли колко са стаите в тази къща? Трябва да са четиридесет или петдесет!

— По-вероятно е да са шестдесет, но не се тревожи, скъпа! Знаеш колко много декоратори има в Ню Йорк. Повече са от клиентите. Във всеки случай, аз виждам нещата така: нашите приятели и хората, на които сме задължени, ще получат най-хубавите стаи.

— А тези, които не ни харесват, ще получат помещенията със странни форми, с ниши и невъзможни ъгли като баните и кухните! — каза Бу Бу.

— Точно така! — възторжено отговори Лидия.

— Освен това — промърмори Бу Бу, — имам цял списък на декоратори, които не бяха добри към мене, когато стартирах в този бизнес. Време е да се разплатя!

— И помни, че Робърт и Винсънт ни отнеха „Дайамъндс“, след като толкова много бяхме работили върху тази къща.

— О, не съм забравила! Те ще получат баня без прозорец.

— Ако им се усмихне щастието. А какво ще кажеш за Хуан Пабло, който откупи трапезарията в „Риджънси“ и ни я измъкна от ръцете?

Бу Бу кимна утвърдително.

— Той заслужава дълъг, тесен, тъмен коридор за това, което направи.

— А когато преди две години Албърт бе предпочетен за спалнята, която ние искахме да направим в изложбената къща в Кънектикът? Спомняш ли си колко огорчена беше?

— Само аз ли бях огорчена! Ти едва не заплака. Но тъй като е съдружник на „Париш-Хадли“, а сестра Париш е все още доайен в този бизнес и трябва да се съобразяваме с нея, не е лошо да сме в добри отношения с него.

— Зная. Лошо, наистина. Но ще бъдем добри само с тези, с които трябва да бъдем такива. Съгласна ли си?

— Съгласна! — извика Бу Бу. — Не е ли вълнуващо?

— Извънредно вълнуващо! — радостно отговори Лидия. — И това подсказва, че каквото повикало.

— … такова се обадило — завърши Бу Бу мисълта на Лилия.

— Сега да си вървим! Аз съм прашна, гладна и жадна. Имам нужда да пийна нещо. Ще спрем в „Пост Хаус“, преди да се върнем в града. Това е най-малкото, което Анук може да направи за нас, не мислиш ли?

51

Правенето на любов с Дънкан Купър за първи път беше за Били Доун важна стъпка към възстановяването й. Отвратителното групово изнасилване от „Воините на Сатаната“ бе станало почти преди една година. Макар че нямаше да се отърве без психически травми, този случай принадлежеше на друг период от живота й.

Толкова много неща се случиха оттогава насам. Толкова много добри неща. Олимпия Ариел я беше взела под крилото си и й беше шеф, наставник и скъпа, грижлива приятелка, въпреки несъгласията между тях от време на време, заради отказа от страна на Били да поеме някои ангажименти, поради по-голямото й самочувствие, независимост и интереса й към движението за защита на животните. Кариерата й на модел й донесе огромна слава, богатство и присъствие върху кориците на всички известни модни списания. И накрая, но не на последно място по значение, тя имаше постоянен приятел — досега само платоничен любовник — човекът, който не само я обичаше дълбоко и боготвореше земята, върху която стъпваше, но беше спасил и лицето й.

Сякаш тя изведнъж бе спечелила покровителството на ангели пазители.

Но се случиха и лоши неща. Мисълта за Снейк, който все още си беше там, тормозеше съзнанието й. Най-лошото от всичко бе намирането на трупа на съквартирантката й Оби Кути, брутално убита в скъпия апартамент, в който живееха.

Често си мислеше: можеха мен да убият. Какво щеше да се случи, ако тогава бях в апартамента, вместо на снимки?

След убийството на Оби, тя не можа да заспи повече нито една нощ в този апартамент. Тогава Дънкан й предложи да се премести в една от празните спални на градската му къща. Тя на драго сърце прие предложението. Не за да съблазни Дънкан; тя съзнаваше, че той е вече неин. Но имаше чувството, че с него ще бъде в безопасност.

Друго последствие се появи след убийството на Оби: Били се страхуваше да излиза сама; правеше го само когато се налагаше. Никъде не ходеше леш, никога не използваше метрото, автобусите, дори такситата — по мъдрото настояване на Олимпия, тя винаги ходеше от врата до врата с лимузина. В останалото време стоеше заключена в къщата.

Тази къща беше нейната крепост, убежище, нейният доброволно избран затвор.

Постепенно животът й стана сигурен, затворен, а когато искаше да подиша чист въздух, отиваше не по-далеч от градината зад къщата.

Това не беше здравословно съществувание и Дънкан се безпокоеше. Той смяташе, че тя не може да остане завинаги заключена в къщата.

— Да излизаш всеки ден само за да отидеш на работа не е добре нито за физическото ти, нито за психическото ти здраве — каза й той една сутрин. — Аз съм свободен днес и съботата е чудесна. Хайде, облечи най-хубавата си рокля. Ще отидем да купим някои неща, ще обядваме, пак ще обиколим магазините, после ще вечеряме.

Тя беше въздържана.

Той обаче настоя.

— Ти трябва да излизаш. Аз ще бъда с тебе през цялото време. Ще се погрижа нищо лошо да не ти се случи — обеща той. — Нито днес, нито утре. Никога — прибави твърдо.

Как би могла да му откаже? Тя го обичаше — макар че до сега това беше любов, физически неосъществена.

— Ще ти кажа само едно нещо — ти не се предаваш лесно — промърмори Били, но тайно това й доставяше голямо удоволствие и тя се усмихна. — За какъв се смяташ, за мой покровител?

— Твой всякакъв — каза той решително. — Сега да действаме. Давам ти двайсет минути да се приготвиш.

Сигурно действително е искала да излезе — беше готова за четиринадесет минути.

Решиха да отидат по „Лексингтън авеню“.

— Всеки пазарува по „Медисън“ или „Кълъмбъс“ — каза той.

Беше следобед, който щеше да запомни завинаги. Слънчев, свеж, приятен за разходка. Чудеше се как е стояла затворена през всичкото това време.

Те обиколиха пеш всички магазини между „Шестдесетте“ и „Деветдесетте“ улици. В магазина „Филип Фарли“ разгледаха всичките четири етажа, препълнени с превъзходни антики и декоративни гоблени. В галерията за народно изкуство „Лесли Айзенбърг“ те се възхищаваха на американското изкуство, от индианци продавачи на пури до ветропоказатели и гравюри от носовете на кораби. В салона за старинно изкуство Дънкан настоя да купят две извънредно скъпи статуетки на състезателни хрътки от Стафордшир.

— Какво значат парите? — възрази той на нейните протести.

С двете кутии в ръце, те си дадоха почивка в сладкарницата „Сюксе Ла Кот Баск“. С капучиното взеха и от специалитета на заведението — торта от целувки с пластове от крем мока, шоколадова глазура, бита сметана и ядки.

После отидоха на покритата ледена пързалка, където, клатушкайки се от смях и удоволствие на кънките си, тя и Дънкан изразходваха калориите от тортата.

С отмалели от умора крака те върнаха кънките, след това още малко позяпаха витрините. Често по улицата хора се обръщаха и гледаха към Били — най-вече жени, някои от тях и по два пъти. Очевидно разпознаваха лицето й от кориците на списанията.

— Моето момиче е популярно. Как се чувстваш като те разпознават? — закачливо попита Дънкан.

Били махна с глава, като отхвърли дългата си коса назад, както тя умееше да го прави.

— Честно казано, не зная дали ми харесва. — Тя се замисли. — По-скоро това ме смущава, чувствам се неудобно. Всички тези хора знаят коя съм, но аз не зная кои са те.

— Ще свикнеш — засмя се той. — Известността си има и своите предимства.

Влязоха в специализиран магазин за керамика, после посетиха „Ню Йорк Дол Хоспитал“, спряха се в „Ил Папиро“, където Били купи на Дънкан настолен календар с ръчно изработени, мраморни корици. В „Лоуел Галъри“ той купи дълго търсен рекламен плакат без рамка, първо издание.

— За моя кабинет — каза й Дънкан, докато продавачът го свиваше на руло и го поставяше в специална тръбна опаковка.

Те току-що бяха излезли от магазина и очакваха на кръстовището зелена светлина, когато две жени на средна възраст, стоящи близо до тях, се загледаха в Били.

— Били Доун? — възкликна едната от тях и се обърна към другата. — Бога ми, Етел! Това е тя! Това е Били Доун, моделът! Тя самата!

Ъглите на устните на Били потрепнаха.

— Вие в действителност сте още по-хубава! — прошепна жената. — Бихте ли… Искам да кажа, ние сме от Чикаго и… аз имам „Харнърс Базар“ от този месец тук… бихте ли ми дали автограф на корицата?

— Разбира се. — Били пресилено се усмихна и се подписа. После светна зелена светлина и Дънкан сръчно й помогна да се спаси от тях.

Лицето на Били изглеждаше смутено.

— Видя ли ги как ме гледаха? Би помислил, че съм Елизабет Тейлър! Представи си. Някой да ми иска автограф!

— Ти струваш колкото двадесет като Елизабет Тейлър, по-хубава си от нея — каза Дънкан любезно.

— Точно така, продължавай по този начин — отвърна му предизвикателно тя с блеснали очи. — Глези ме!

— Ужасно ще те разглезя. — Той се засмя. — Обещавам ти…

Тя също се засмя и го стисна за ръката.

— Ще държа да го правиш. — Закачливо поклати глава. — Бедният доктор. Няма да можеш да се отървеш от мене — добави тя.

Скоро те пристигнаха в „Джино“ за ранна, лека вечеря.

— О, докторе! — прошепна тя, като огледа внимателно салона. — Това място е прекрасно!

И това бе вярно. Ресторантът бе с чудесни, бели покривки на масите, червени тапети с игриви зебри по тях и чинии от китайски порцелан с кафяви кантове. Имаше също изискана клиентела.

Управителят винаги разпознаваше важните гости в момента на появяването им. Нищо не запълваше салона по-добре от някоя знаменитост — особено от привличаща погледите красавица. Като се поклони почтително, той промърмори: — Бихте ли ме последвали, моля? — Заведе ги на най-хубавата маса. След като галантно отмести стола за Били, само с щракане на пръсти, той привлече малка армия от сервитьори.

— Виждаш ли? — каза Дънкан. — Какво ти казвах? Знаменитостта има своите предимства.

— Едно от тях е, че получаваме хубава маса без резервация — засмя се тя, като само очите й се виждаха над картата за менюто.

— Това е началото. Може би отсега нататък трябва винаги да се храним навън.

— Глупав мъж! — Тя се наведе над масата и го удари закачливо.

Те толкова бяха погълнати един от друг, че не забелязаха, че ядяха прочутия италиански специалитет „паста сегрета“, прясно препечен, крехък италиански хляб и пиеха превъзходно червено вино. Очите им не се отделяха едни от други.

По-късно, когато се върнаха в къщата, те разопаковаха хрътките от Стафордшир в стаята на Били на втория етаж.

— Искам ти да избереш мястото им — каза тя.

Дънкан не се и замисли.

— Какво ще кажеш, ако ги сложим тука?

Той ги постави по една в двата края на гравирания, масивен, мраморен корниз на камината. След като леко ги размести той отстъпи назад, за да провери дали ги е разположил симетрично. Удовлетворен, Дънкан й подаде опакования, античен, рекламен плакат.

Тя изглеждаше озадачена.

— Излъгах — изповяда се той с усмивка. — Не го купих за моя кабинет. Взех го за тебе.

— О, докторе! — Тя беше поразена от щедростта му. — Толкова си добър към мене! — Очите й блестяха като морскосини лазери. — Искам само да съм и аз толкова добра към тебе — прибави тя с дрезгав глас.

Той я погледна в очите.

— Ти си, по дяволите! — изръмжа той.

— Докторе?

— По-късно, Били, по-късно.

Като я обгърна с ръце, той я притисна до себе си, после повдигна лицето й и нежно бутна с пръст брадичката й.

— Били, моята Били!

Дъхът му бе като топъл парфюм срещу устните й.

Вълнуващи тръпки преминаха през нея; той започна леко да я целува. Веднъж. Два пъти. Няколко пъти. Всички — нежни докосвания.

Тя бе обладана от нежна, предана любов, каквато не беше изпитвала преди. Спонтанно отговори със същите нежни целувки. Тогава ръцете му я притиснаха по-силно и устата му плътно покри нейната.

Устните му бяха като наелектризирани, а езикът му неукротим.

Тя затвори очи и заби пръстите си в раменете му. Просто гореше — сякаш нещо се бе запалило в нея. О, защо не беше изпитвала тези чудеса на любовта вместо сексуалното насилие! Защо не го бе срещнала много по-рано! Защо всеки мъж на земята не беше като нейния доктор…

Устните му се отделиха от нейните и очите й се отвориха. Какво…? Тя го погледна изненадана. Искаше — не, имаше нужда — да продължи да се наслаждава на любовта му. Но вкусът от него… Ах, тя още чувстваше деликатния вкус на мъж върху езика си. И те още бяха вкопчени в прегръдките си, изправени и загледани в очите си. Въздухът в стаята изглеждаше по-тежък, по-топъл, по-влажен. Благоухаеше силно, особен аромат. Бенгалски огньове, въртележки и огнени хризантеми разпръскваха невидими искри, които само те, двамата можеха да виждат.

Тя вдигна ръка нерешително и погали устните му с върха на показалеца си.

— Обичам те, Били! — каза той тихо.

— Само ако знаеше колко те обичам!

Тя отпусна главата си на гърдите му и през ризата му чуваше силните, ускорени пулсации на сърцето му… чувстваше как пулсът му продължаваше да се ускорява, как кръвта му бушуваше в неговите артерии и вени.

Всичките й сетива бяха свръхчувствителни.

— Били, моя Били! — промълви той; думите му звучаха нежно, топло, задушевно.

Като го обгърна с ръце, тя повдигна лицето си и го погледна в очите, в които виждаше собственото си отражение.

— Моят доктор! — възторжено прошепна тя.

Той се наведе да я целуне отново — отраженията й в очите му ставаха по-големи. Тя се притисна до него и жадно разтвори устни.

Този път целувката му бе невъздържана и дълбока. Желанието му се усилваше; дишането му се ускоряваше; жаждата й за него ставаше неудържима. Езикът й неукротимо изследваше меката вътрешност на устата му. Колко сладка и приятна е целувката му! Колко е вълнуваща! И какви чудеса последваха: през дрехите си тя осезателно чувстваше материалния израз на желанието му вътре в неговия панталон — членът му набъбваше докато опъна плата и се притисна срещу бедрата й.

Дишането й спря внезапно; тя потрепери, затвори очи и сама притисна слабините си към него.

Допирът направи члена му по-твърд.

Сърцето й се свиваше и биеше до пръсване! О, господи! Колко хубаво бе това! Колко го обичаше! Колко го желаеше! Колко…

Неочаквано нещо се промени в съзнанието й. Миналото изплува в него. Дяволски образи изскочиха от подсъзнанието й, заличавайки всичко останало.

Силни, груби ръце я стискаха — ужасни ръце — като животински нокти и менгемета…

Видението беше толкова ясно и реално, че тя силно потръпна и изписка.

Тогава разбра: ръце я притискаха.

Боже милостиви!

Били Доун затвори устата си, без да осъзнава, че ухапа устната на Дънкан; кръв потече по нея; тя не чу викът му от причинената болка. Тези образи още се нахвърляха върху нея, преминаваха като трасиращи куршуми в съзнанието й.

Безбройни ръце я блъскаха… мачкаха… разтваряха голите й крака…

… Смрадливи мишници притискаха лицето й; дебели, космати лакти се забождаха болезнено в гърлото и корема й…

… Почти я задушаваха…

… Правеха я безпомощна…

… След това миризливи животни се качваха върху нея едно след друго, разкъсваха я на парчета, а тя крещеше, крещеше в ужасна агония…

Леден шок смрази тялото й: за миг загуби чувството си за реалността. Тя не можеше повече да диша. Въздухът в стаята беше тежък, мръсен, без кислород, изпълнен само с отвратителна миризма на вкисната бира и мръсни тела.

Внезапно очите й се отвориха и тя отблъсна Дънкан, като го удряше с юмруци и го гледаше с див ужас.

— Не! — крещеше тя. — Не! Моля те… Недей! Недей!

— Били! — Гласът му бе нежен, но настоятелен; опитваше се да надделее над ужаса й. — Били! — Изложен на юмручните й удари, той не се опита да хване ръцете й и да я усмири, а я прегърна още по-силно. — За Бога, Били! Това съм аз! Дънкан!

Дънкан.

Докторът.

Нейният доктор.

Юмруците й замръзнаха във въздуха, изражението и бавно се промени. Тя потръпна.

— Докторе…?

— Аз съм. — Той се постара да направи гласа си мек и сърдечен. — Аз съм. Няма никой друг.

Мъчително беше да се види отпускането на лицето й. Почти моментално кошмарните образи се разсеяха и реалността се промени. Страхът изчезна от лицето й. Тя тихо заплака.

— Били… — каза той тихо.

— Извинявай! — изхълца тя. — О, докторе, толкова съжалявам! — Тя го прегърна силно и сложи главата си на гърдите му. — Просто, оттогава…

— Всичко е наред, Били — прошепна той, като нежно милваше главата й. — Разбирам. Няма за какво да се извиняваш.

Тя повдигна главата си и го погледна.

— Но се извинявам! — По бузите й се стичаха сълзи. — Не виждаш ли? Аз те обичам! Искам да правя любов с тебе! Искам да споделяме всичко като мъж и жена.

— Зная — прекъсна я той внимателно, като се усмихна нежно.

Тя продължаваше да го гледа в очите и гласът й беше приглушен.

— Ти си последният на тази земя, когото някога бих искала да разочаровам. Знаеш това, докторе!

Дънкан я гледаше в лицето. Чувстваше болезнени спазми в слабините си. Чувстваше всичкия ужас и болки, които тя бе преживяла, като сам да беше го изстрадал. Гласът му бе убедителен.

— Били, не можеш ли да разбереш, че нищо, което ти правиш или не правиш, не може да ме разочарова?

Тя отново го погледна, без да проговори.

— Ти беше ужасно наранена — каза той, — физически и емоционално. Възстановяването изисква време. Изнасилването не е нещо, което лесно може да се забрави — да заспиш и да се събудиш излекувана за една нощ. Не е като да се излекуваш от простуда. Може би съм известен козметик, но аз също съм и лекар… — Гласът му пресипна, но очите му изразяваха разбиране. — Тези неща са ми ясни.

Да, но… толкова отдавна аз… и ние никога… — Тя жестикулираше с ръцете си.

— Забрави за това. Физическата част от нашите отношения може да почака. С времето и това ще дойде, сигурен съм.

Той се усмихна окуражаващо, без да показва какви усилия положи да успокои лудото биене на сърцето си и огнената страст, която го беше обзела.

Той сложи ръце на раменете й в братска прегръдка.

— Освен това — добави Дънкан, — какво лошо има да почакаме още малко? Любовта прави времето относително, не знаеш ли?

52

Те седяха мълчаливи дълго време, замислени дълбоко, всеки страдащ заради другия. Но думите и въздържанието му намалиха вътрешното й напрежение. Той дори забелязваше едва доловима усмивка в ъгълчетата на устните й.

— Ти ми говориш като мой психиатър — каза тя най-сетне.

— Ще приема това като комплимент — отговори той.

После внимателно огледа покритото й със сълзи лице. Изведнъж се намръщи.

— Какво има? — попита тя, загрижена.

— Видът ти. Ще трябва да направиш нещо за сълзите си.

— Господи, сигурно изглеждам ужасно!

Тя посегна с ръка да изтрие лицето си.

— Не! — каза той. Нежно я хвана за китките, дръпна ръцете й надолу и ги задържа там.

Тя го гледаше внимателно, озадачена.

— Остави на мене — прошепна той.

Тя широко отвори очи и остана съвсем неподвижна, когато лицето му се приближи до нейното. После леко докосваше с устни кожата й и целуваше внимателно влажните следи от сълзите.

Като усещаше устните му, тя цялата затрепери отново.

— Ето, бих казал, че сега изглеждаш по-добре — каза той с усмивка, след като бе свършил.

Сега в очите й нямаше страх, но нежността му ги изпълни с нови сълзи. Още й беше трудно да повярва, че нейният доктор беше истински. Колко чувствителен и деликатен беше той!

Но тогава с внезапен пристъп на горчивина тя помисли, че опитът й в отношенията с другия пол не бяха нещо, за което трябваше да се говори. Първо беше брат Дан, после за малко сводника и накрая Снейк. Снейк, на когото тя беше предана приятелка и домашно котенце, а той я остави да бъде групово изнасилена от бандата животни.

Изражението й внезапно се втвърди. Престани да мислиш за това копеле! Не можеш да позволиш на него и бандата мръсни пещерняци да развалят хубавия живот, който ти и докторът заслужавате. Не можеш да останеш винаги фригидна. Сигурно е, че и за принц като доктора търпението има граници. Колко мислиш, че той трябва да чака докато и ти го пожелаеш нормално?

Но самата мисъл доброволно да се отдаде на мъж — дори на мъж, когото тя обичаше повече от живота — я разстройваше. Тя вече чувстваше всички симптоми. Повдигаше й се. Виеше й се свят. Изпотяваше се и изпадаше в паника.

Сега страхът й от сексуално общуване бе такъв, какъвто никога не бе изпитвала.

Само да можех физически да отговоря на любовта му! Защо да не мога да му се отдам? Толкова ли е трудно това?

Но страхът бе неизмерим, мъчителен, необратимо дълбок.

Проточиха се минути на мълчание.

Трябва някога да преодолея това, мислеше тя. Длъжна съм. Защо не сега?

Тя не знаеше откъде се появи гласът й.

— Докторе… — каза тя нервно.

Пулсът й се ускоряваше, обземаше я страх като ледена буря, която проникваше в тялото й. Тя преглътна трудно и решително се изправи.

— Да, Били?

Тя замълча, после пое дълбоко дъх. Всеки вътрешен инстинкт у нея се противопоставяше на това, което искаше да направи.

— Аз… искам да правим любов.

Той се колебаеше.

— Сериозно — каза тя бързо. — Не виждаш ли? Аз го желая. Имам нужда от това. Само ти можеш да ме излекуваш.

Той поклати глава.

— Аз не мога да те излекувам. Само ти можеш да направиш това.

Тя го погледна в очите.

— И аз имам намерение да го направя — каза тя убедително.

Той не отговори.

— Трябва да го направя, докторе. Не мога да продължавам да живея като полужена. Моля те. Нужна ми е помощта ти.

— Сигурна ли си, че не избързваш?

— Трябва да поема този риск.

Тя се изправи бързо и започна да разкопчава блузата си, сякаш се страхуваше да не промени решението си. Движенията й бяха нервни, пръстите й трепереха. Съзнанието и беше буря от противоположни чувства. Ще бъде ли в състояние да премине през такова изпитание? И ако успее, ще може ли да го задоволи?

Честно казано, тя не знаеше. Но все някога трябваше да започне.

Сърцето й замираше, главата й се олюляваше.

Какво ще стане, ако по средата трябва да спре? Няма ли да помисли, че тя е искала само да го дразни?

Не. Сигурно беше, че не би помислил това. Не и Дънкан. Не и нейният доктор. Той ще бъде нежен и… разумен.

С нов прилив на решителност тя свали блузата си и я остави да падне на пода. Почти предизвикателно изправи глава и повдигна раменете си. Гърдите й изпъкнаха под сутиена.

— Вземи ме, скъпи — прошепна тя. — Цялата съм твоя.

При Дънкан професионалният дълг се оказа по-силен от желанието му.

— Не искам да те насилвам — каза той. Гръдният му кош се напрегна при вида на полусъблеченото й тяло, както и на решителността й. Той можеше да си представи огромната смелост и воля от нейна страна. Гласът му внезапно стана приглушен. — Били, искам да спрем веднага, ако почувстваш…

Тя го прекъсна, като сложи пръст на устните му.

— Не казвай това, докторе! Моля те. — Тя замълча и деликатното й лице се изчерви. Пое дълбоко дъх. — Само ми обещай едно нещо. Това е всичкото, което искам.

Той я гледаше мълчаливо.

Гласът й изведнъж прозвуча силно.

— Колкото и да се противя, не спирай!

— Били… — започна той, шокиран.

— Моля те, докторе! — Тя го погледна настоятелно. — Трябва да постъпиш, както аз искам. — Появиха се сълзи в очите й. — Това е най-важният момент в живота ми — добави тя с шепнещ глас.

— Зная това, скъпа, но не мога да те насилвам. Никога не бих бил способен да го направя. Изнасилването не е любов.

Тя решително кимна с глава.

— Не, докторе. Не разбираш ли? Ти няма да ме изнасилваш. Ти ще ми помогнеш!

Тя се хвърли в обятията му и се притисна до него.

Той чувстваше топлината на тялото й и силните удари на сърцето й. Уханието на непарфюмираната й плът, благоуханна сама по себе си, го подлудяваше. Изведнъж в съзнанието му се появи онази нощ, преди милион години… онази нощ, която по някакъв начин изглеждаше да е била вчера… нощта, в която Олимпия я доведе при него — бита и окървавена.

— Докторе?

Тя чакаше отговор.

Той я гледаше — стори й се, че това трая цяла вечност.

— Добре — каза той най-после. — Щом си сигурна…

Очите й блеснаха успокоени.

— Сигурна съм — прошепна тя. — Благодаря, докторе. — Бързо го целуна по бузата, после се отдръпна и се завъртя с гръб към него. — Съблечи ме, докторе, моля те — каза тя през рамо.

Като залепи устни на врата й, той разкопча сутиена и плъзна презрамките надолу по ръцете й. Чу дълбокото й вдишване при допира на хладния въздух до голите й топли гърди.

Когато тя се обърна с лице към него, докосването му беше внимателно и нежно.

— Толкова си хубава — промълви той, като деликатно и бавно отваряше ципа на полата й.

Тя едва осъзнаваше плъзгането на фината материя по краката й и събирането й с леко шумолене на дипли около нейните глезени. Пликчетата й бяха с цвета на кожата и създаваха илюзията, че е напълно гола.

Той започна да разкопчава ризата си, но сега тя го хвана за китките. Гласът й бе тих.

— Не. Остави на мене.

Той я погледна. Розовият й език се показваше между бляскавите й като перли зъби.

Преди да успее да отговори, тя разкопча ризата и плъзна ръкавите по ръцете му.

— Тялото ти е толкова красиво — прошепна тя, плахо слагайки дланите си върху покритите му с къдрави косми гърди. Леко масажира зърната му между пръстите си.

— Харесваш ли това, докторе?

— Дали го харесвам!

Той посегна към нея.

— Още не.

Тя отклони ръцете му надолу. Искаше да му върне същите великолепни преживявания, които изпита, докато той я събличаше. Устата и езикът й се движеха по гърдите му, докато ръцете й се плъзнаха надолу и разкопчаха колана, отвориха ципа на панталоните. Те паднаха на пода.

Той носеше тесни, морскосини слипове.

Изпъкналите очертания на пениса му опъваха трикото. Тя щеше да го докосне, когато ръката й се спря като замръзнала. Дивият ужас се върна в блестящите й очи.

— Бавно — прошепна Дънкан, като едва я докосваше. — По една стъпка.

Тя кимна с глава и той я прегърна, като отново започна да я целува. Почувства, че тя започва да се отпуска и езикът му бавно танцуваше в устата й. И двамата се целуваха — целуваха се навсякъде — по устните, лицето, брадичката, гърлото. А ръцете му, тези чудесни ръце на хирург, милваха чувствителните й гърди, като правеха концентрични кръгове върху тях и пръстите му галеха нежно набъбналите й зърна.

Той чувстваше как те се втвърдяват, когато ги докосваше.

— Ще бъда внимателен — тихо обеща той.

— Да — прошепна тя и потръпна конвулсивно.

Преднамерено бавно, пръстите му проправиха пътя си по ребрата й, минаха по меките мускули на вдлъбнатия й корем и стигнаха до контурите на ханша й. Тя гледаше, възхитена, как той благоговейно падна на коленете си пред нея и притисна лицето си в корема й. Но когато притисна влажния връх на езика си във вдлъбнатината на пъпа й, мощен емоционален изблик, за който тя не бе подготвена, премина по тялото й.

Той чу как тя се задъхваше — дали не бе изненадана? Дънкан погледна нагоре и се опита да разбере каква точно беше нейната реакция, но главата й бе наклонена назад и не можа да види изражението й.

Като захапа със зъби ластичния колан на пликчетата й той бавно ги смъкна по краката й.

Сега.

Сега тя беше напълно гола.

Пръстите й се забиха в раменете му.

— Не забравяй — припомни му тя шепнешком, силно задъхана. — Ако се съпротивлявам…

— Няма да спра — обеща той, като я погледна. Пликчетата още бяха между зъбите му и главата му бе слязла до прасците й. Като повдигна един по един краката й, той свали от нея пликчетата. Тогава, като ги остави да паднат, тръгна с езика си по обратния път нагоре по единия от нейните красиви, невероятно гладки, дълги крака, крака с безупречна, светла, гладка като сатен кожа.

Когато главата му стигна до слабините й, ръцете му се плъзнаха по бедрата й. Обхвана хълбоците й нежно и я притисна до лицето си.

Мускулите на бедрата й се напрегнаха под повърхността на кожата й; той усещаше опияняващият аромат, излъчван от нейния секс, целият този дъх на тамян, мед и смирна от слабините й.

Възбудата му бе неудържима. Силно притисна лицето си в нейния къдрав венерин хълм и устата му се отвори около влажния овал, който беше мистериозното сърце на нейната женственост.

Като че ли лицето му бе в огън.

— О, докторе! — въздъхна тя, като наклони главата си назад и притисна ханша си напред. Хвана главата му и силно я притисна в топлината между бедрата си.

Езикът му ровеше, играеше и възбуждаше.

— Да! — простена тя. — О-о-о, колко е хубаво! Толкова е хубаво, докторе!

Той хлъзна пръст в нея и нежно обхвана с устни клитора й.

Гръбнакът й се изви и тя почти изпадна в транс.

Когато той спря, очите й моментално се отвориха и тя погледна надолу към него с разочарование и изненада.

— Не спирай! — прошепна тя. — Моля те…

Дънкан се изправи.

— Ела — каза той нежно, като я хвана за ръка и я поведе към леглото.

Тя погледна към леглото като стъписана; всичко от него я изпълваше със студенина и страх. Обърна се към Дънкан с широко отворени очи и видя, че лицето му излъчваше само любов. Тя пое дълбоко дъх, кимна с глава и пропълзя към леглото. Смелост, помоли се тя мълчаливо, нужна е само смелост. Излегна се, като леко се повдигна на лактите си; гледаше го да си сваля слиповете.

Когато пенисът му подскочи свободен, тя бе обладана от странен трепет. Той стърчеше нагоре, дълъг и твърд, от гъстите, къдрави, кестеняви косми; под него тестикулите му бяха като два зрели, сочни плода на дебел клон.

Смелост, каза си отново тя. Смелост!

С изключителна предпазливост, сякаш тя беше някакъв крехък, скъпоценен кристал, който можеше да се пръсне на парчета при най-слабо докосване, той леко се приближи до нея в леглото, като притисна твърдия си пенис до плътта й и продължи нежно да я милва и целува. Галеше я леко и нежно по ръцете, гърба, раменете, хълбоците и бедрата, съзнавайки, че всяко прибързано действие можеше да я накара да се противопостави.

Накрая, когато му се струваше, че бе изтекла цяла вечност, той почувства как напрежението й изчезва. Той, застана отгоре й и разтвори краката й.

— Били… — прошепна Дънкан.

Смелостта я изостави, когато той повдигна хълбоците си нагоре. Продължаваше да го гледа с тревожна съсредоточеност, когато започна да се снишава между бедрата й.

— Обичам те, Били — каза Дънкан нежно.

Но думите му се загубиха сред оглушаващото бучене на кръвта в ушите й. Тя усети той да хваща хълбоците й, като ги привлече срещу неговите, после започна да прониква в нея.

В този момент тя бе обзета от паника. Изведнъж се стегна, заби лакти в матрака и яростно се опита да се измъкне под него. Но ръцете му, нежни, но твърди, я държаха здраво за хълбоците. Тя отчаяно се извиваше и се надигаше, напъваше се, правеше всичко, което бе по силите й да го отблъсне от себе си. Дори гладките й вагинални мускули се свиваха и се бореха срещу него.

Напротив, самото им свиване около неговия пенис правеха акта още по-вълнуващ. Тези свиващи се мускули го галеха сладостно и го караха да изпитва още по-голямо удоволствие.

— Нееее! — изкрещя тя внезапно, когато той бавно, неумолимо навлезе по-дълбоко в нея. — Спри! Моля те, трябва да спреш! — Отвратителните кошмарни образи се върнаха обратно, изпълвайки съзнанието й със скоростта на мотоциклет, когато настоящето се смеси с миналото. — Неее! — крещеше тя, като размахваше главата си наляво и надясно, а косата й се люшкаше от единия до другия край на възглавницата. — Спри! Спри! — Протестът й се превърна в ярост. С намръщено лице и с пълна сила започна да бие Дънкан с юмруци по гърба, гърдите и раменете. Краката й ритаха и блъскаха, ту го удряха, ту се забиваха в него, за да го отблъснат. След като нямаше успех, тя се опита да го ухапе и да го обезкуражи, но главата й не можа да го достигне. Отчаяна, тя изсумтя и се опита да го ритне в лицето.

Той отклони главата си точно навреме.

— Сири! — Сълзи бликнаха от очите й. — Казах моля те, моля те, спри! — проплака тя.

Сълзите й, не виковете, ритниците и юмручните удари, накараха Дънкан да се разколебае и наполовина да се отдръпне назад. Не можеше да понася любимата му Били да се измъчва по този начин. Той искаше да я люби, не да упражнява насилие над нея като бруталните неандерталци, които толкова жестоко я бяха измъчвали. Той се спря; тазът му потрепваше нерешително.

„Обещай ми само едно нещо…“. Думите й, казани само преди няколко минути, се върнаха в съзнанието му „… колкото и да се съпротивлявам, няма да спираш…“.

Така каза тя. Но наистина ли това е искала да каже?

Той се разкъсваше от колебанието си — дали да постъпи, както беше обещал или да отстъпи пред съпротивата й.

Не мога да я насилвам, при положение че с такава ярост се бори срещу мене…

Тъкмо щеше да се отдръпне напълно, когато изведнъж усети, че юмруците и ритниците бяха престанали, не се чуваха повече крясъци. Хълбоците й, вместо да се бунтуват срещу него — възможно ли е това?… Истина ли е?… Да! — се издигаха да го посрещнат и да го погълнат до край!

— Докторе? — прошепна тя с блясък дълбоко в очите й. — Защо спираш?

Очите му посрещнаха нейните и той разбра. Спотаените в нея страсти, с които тя живя толкова дълго време, бяха се разпалили като от буря.

— Кой казва, че спирам? — отговори той и пенисът му проникна толкова дълбоко в нея, че усети матката й. И започна бавни и ритмични движения напред-назад.

— Да! — прошепна тя и дишането й се ускоряваше все повече и повече, докато хълбоците му се издигаха и се снишаваха в ускорен ритъм. — О, господи, да!

Сега кошмарните образи и сексуалните ужаси бяха забравени. Те бяха изчистени, погребани — никога вече нямаше да я измъчват. Силната любовна страст дойде на тяхно място, като замести ужасите с удоволствието да даваш и да вземаш; възстанови женствеността й, доверието и в мъжете — поне в един мъж — веднъж и завинаги.

Вместо крясъците от непоносим ужас, сега се чуваха приглушени стонове от вълшебно блаженство и удоволствие; юмруците и ритниците сега се превърнаха в нежни, невъздържани ласки. Като два обсебени демона те се движеха в луд унисон, докато телата и на двамата не издържаха повече. Заедно те се напрегнаха, извиха се, притиснаха се плътно един до друг като да се бореха за живота си. С гръм от буря и блясък от светкавица те потръпваха в оргазъм заедно.

Задъхани и изтощени се отпуснаха един срещу друг в продължаващата си прегръдка. Когато отново се осъзнаха лицето на Били сияеше от учудване. Тя се облегна на лакътя си и го погледна съсредоточено.

— О, докторе, докторе! — прошепна тя, с просълзени очи. — Ти го постигна! Ти ме направи свободна! Ти ме направи отново нормална!

— Ако някой има заслуга за това — прошепна той, — това си ти.

Тя поклати глава.

— Това сме ние.

Той се усмихна с нескрито удоволствие.

— Докторе?

— Кажи.

Той седна и с пръсти очерта профила на лицето й.

Очите й искряха.

— Можеш ли да го направиш отново? Сега?

— Пак! — каза той с преднамерено отчаяние, като се престори на силно изтощен.

Били раздруса раменете му.

— Хайде, докторе! — каза тя задъхана и плъзна ръката си по пениса му.

Той прие предизвикателството и я притисна до себе си.

— В такъв случай — каза той тихо, — по-добре да започваме.

И те започнаха.

53

— Мамо! Не мога да отида сама! — извика Алелуйа, като погледна майка си с големи, молещи светлокафяви очи.

Ставаше дума за приятелско парти; Алелуйа чакаше зад входната врата, готова за атака.

Едуина свали луксозните си обувки с токчета „Бенис-Едуардс“; те струваха четиристотин долара и бяха от жълт плат с големи, пурпурни лалета — обувки, за които би завидяла и Имелда Маркос. После свали вталения си жълт жакет и разкопча жълтата си копринена блуза наполовина.

Като въздъхна, приятно облекчена, тя се отпусна на дивана и протегна уморените си ръце и крака — приличаше на огромна, изтощена, парцалена кукла. След единадесет или дванадесет часа непосилна работа — бе твърде уморена, за да си спомни — тя се чувстваше като пребита.

— Ал — примоли се тя. — Сладка, пресладка, не сега. Едва си поемам дъх, умирам от умора.

— Така ли? Но аз не мога да отида без придружител! — Алелуйа нервно се разхождаше пред дивана. — Наистина, мамо! — Тя се спря и разпери отчаяно ръце. — Ще ме поставиш в много неудобно положение!

— Тебе? — попита Едуина, като не можа да сдържи усмивката си. — Няма начин.

— Говоря ти сериозно, мамо! Трябва да се съгласиш! Няма време за спор! Това парти ще бъде… утре!

— Какво всъщност е това парти? За деца и самотни родители?

— Не е забавно. — Алелуйа завъртя очи.

— Ал, мила, дай ми време да помисля! Току-що се прибрах и в този късен час не съм в състояние веднага да преценя. Утре, казваш. Да видим… утре… утре… Сигурна съм, че вече имам нещо планирано за утре. По дяволите — не мога да си спомня точно какво. Ще трябва да проверя факсовете. — Едуина уморено въздъхна, като почувства цялото си тяло, от отпуснатите къдрави коси до болезнените си стъпала, да се отпуска, жадно за сън. — Ето какво ще ти кажа. Защо не се смилиш над преуморената си, изтощена майка и да й предложиш от леденостуденото „Мартини“, както аз го обичам? След това, може би ще направиш масаж с деликатните си пръсти на схванатите ми, втвърдени крака? — Едуина я погледна с надежда и размърда пръстите на краката си. — С други думи, съживи ме, скъпа. Съживи ме!

— В последно време винаги си уморена — упрекна я Алелуйа.

— Така, извини ме. Това е защото майка ти се разсипва от работа. Не си ли забелязала?

— Сериозно? — Алелуйа наклони главата си на една страна. — Затова ли не се държиш като майка, когато трябва да отида някъде с тебе?

Едуина я погледна виновно. Работата беше там, че имаше толкова много неща за вършене, а нямаше време за всичко. Бизнесът просто изключваше лукса да можеш да се върнеш вкъщи в пет часа и да играеш ролята на идеална майка.

Тя се прозя сънливо и почувства, че клепачите й се затваряха.

Алелуйа стоеше, пристъпвайки от крак на крак и чакаше. Беше готова да чака колкото е необходимо. Не че някога бе имала трудности да накара майка си да постъпи, както тя иска. В повечето случаи майка й се съгласяваше с нея — много по-често, отколкото родителите на приятелките й. Работата беше в това, че нейният бизнес я ангажираше изцяло.

— Е? — настоятелно попита тя след дълга пауза. — Искам да кажа, ще останеш ли моя майка или трябва да те отпиша?

— Зная какво ще направим. Руби може да те придружи — предложи тя.

— Мамо! Руби не ми е майка!

— Тогава, може би баща ти? — предложи Едуина остроумно. — Какво по-хубаво от това бащи и дъщери да бъдат заедно?

— Колкото й да обичам татко, в последно време все с него излизам. Освен това, утре той е зает.

— Тогава защо не отидеш с някой друг? Аз лично ще се разпоредя моят шофьор да те заведе с колата, да те чака, докато партито свърши и да те върне у дома.

— Благодаря много, мамо.

Алелуйа сърдито раздърпа черните си дантелени ръкавици без пръсти.

— Мила! Не казвам, че не можеш да отидеш!

— Слушай, защо просто не забравиш за това? Става ли? Все едно че вече нямам майка. Все едно че е изчезнала, откакто този Лео Флъд се появи в живота й, разбираш ли?

С наведена глава тя тръгна отчаяно по килима, но хитрите й очи дискретно поглеждаха встрани.

— Ал! Чакай!

Алелуйа скри усмивката си.

— Какво?

Тя се обърна бавно, скривайки радостта си.

— Ето какво. — Едуина тупна с ръка по възглавничката на дивана до себе си. — Какво ще кажеш да седнеш до разкаялата ти се майка и да обсъдим въпроса като момиче с момиче?

Алелуйа я погледна подозрително.

— Какво има да обсъждаме?

— Добре, като начало би могла да ми кажеш какво е това парти. Например, кой от твоите приятели го организира?

Алелуйа изглеждаше възмутена.

— Какво искаш да кажеш това „кой“ от моите приятели? Мамо! Ти не познаваш нито един от приятелите ми!

Едуина примигна и веднага осъзна действителността. Така си беше! Тя вече не познаваше никой от приятелите на дъщеря си. Фактически тя не беше срещала нито един от тях от цял… Два месеца? Или три? И то в опасното време на СПИН и ранна бременност! Какво ставаше с нея? Ако майките трябваше да притежават разрешителни, нейното би било отнето.

— О, сладурче не се учудвам, че си разочарована. Права си.

Алелуйа я изгледа недоверчиво.

— Е?

— Да. Кажи ми. Къде ще бъде това парти?

— В „Рейнбоу Рум“.

Едуина се задави от кашлица.

Алелуйа се разтревожи.

— Мамо! Добре ли си? Да не си преглътнала накриво?

Едуина й направи знак да мълчи.

— Поправи ме, ако греша — каза тя със слаб глас, като си поемаше дъх. — Каза „Рейнбоу Рум“? На последния етаж на „Рокфелер Сентър“?

— Да не би да има друго такова заведение в града? — попита Алелуйа.

— Но… но, Ал! Не можеш да отидеш там!

Алелуйа присви очи заплашително.

— Защо не? — попита тя.

— Защото това е… искам да кажа… — Едуина въздъхна примирено. Навлизаше в опасна зона, но тъй или иначе това трябваше да бъде казано. — Осъзнай се, мила — каза тя загрижено, — те никога няма да те пуснат.

— Защо? — попита тя, засегната.

— Я се погледни! Разбира се, облеклото ти може да се приеме за модно сред някои младежи в града, дори подходящо за концерт на Мадона в „Медисън Скуеър Гардън“, но за съжаление, не е подходящо за „Рейнбоу Рум“.

Алелуйа тръсна глава с достойнство.

— Тогава ще облека рокля.

— Рокля? „Рокля“ ли каза?

Едуина се изправи рязко, внезапно разсънена.

Алелуйа се направи на наивна.

— Казах — промълви тя тихо, като гледаше към килима, — че бих могла да облека рокля.

— Подходяща… рокля? — попита Едуина, като гледаше към Алелуйа и не вярваше на очите си.

— А ти как мислиш? Да се появя там само за да ме върнат? Престани мамо.

— Като се съвзема, може ида престана. Междувременно, трудно ми е да разбера всичко това. Наистина. Добре, мисля, че сърцето ми се успокои. Сега, косата ти…

— Косата ми?

— Трябва да се съгласиш, че тя е така щръкнала, сякаш си пъхнала пръст в контакта.

— Не се заяждай, мамо — подразни се Алелуйа. — Щръкналата коса е на мода. Искам да кажа, че ти, повече от всички други би трябвало да го знаеш, след като работиш в областта на модата.

— Да, но тия жълти, морави и пурпурни кичури? — Едуина поклати глава. — Въпреки името си, „Рейнбоу Рум“ е достатъчно консервативно заведение, за да приеме това.

— Е… тогава ще изглеждам ужасно и просто няма да слагам три цвята за утре.

Едуина не вярваше на ушите си. Няма ли да свършат чудесата? Като плесна щастливо по краката си, тя просто се хвърли върху Алелуйа и я обгърна в задушаваща, мечешка прегръдка.

Алелуйа се намръщи и се опита да я отблъсне.

— Мамо! Стига! Спри! — Тя успя да се освободи. — Мислех, че беше уморена?

— Бях, момичето ми, бях! Но как мога да остана уморена, когато ти се приобщаваш към човечеството? — Едуина взе ръцете на Алелуйа в своите и я погледна радостно. — Да. Отговарям на въпроса ти. Да! Ще дойде с тебе утре на това парти. Ще се радвам да дойда.

— Ще дойдеш?

— Ще отидем дори да купим нова рокля. Не. Две рокли. Даже три.

— Хей, чакай! Да не се увличаме!

— Не. Имаш думата ми. Повярвай ми.

— Чудесно!

Този път Алелуйа се хвърли върху майка си с такава спонтанна сила и радост, че Едуина едва не се просълзи.

— А… татко? — изписка Лесли Шаклбъри, след като шумно се изкашля. — Сър?

Той стоеше на входа на кабинета на Р. Л. в Ню Йорк. Баща му седеше в тапициран със зелена кожа стол с облегалки, потънал в делови книжа на бюрото си. Единствена настолна лампа със зеленикав абажур хвърляше жълтеникава светлина върху бюрото, лъскавите документи и неначенатата чаша с бренди. Стаята и лицето на баща му оставаха в сянка.

— Да, сине? — Р. Л. погледна към вратата над очилата си.

— Утре ще останем в града, нали?

— Да — каза Р. Л. — Няма да заминем за Бостън преди петък. Както планирахме.

— О — промълви Лесли, разочарован и силно разтревожен. По дяволите, сега не можеше да се отърве лесно. — Искам да кажа, добре. Мисля, че…

Той отново прочисти гърлото си и макар че очилата се хлъзнаха по носа му, държеше ръцете си скръстени отзад.

Не знаеше защо се чувстваше виновен. Не можеше да преодолее това чувство, както и биенето на сърцето си или потта по челото си.

Трудността се състоеше в това, че той не беше много добър в интригите; комбинациите не му допадаха — не както на Ал. Той не можеше дори да изрече дребна лъжа, без да се изчерви — от това никога не можеше да се спаси и поради тази причина обичаше да се крие зад очилата си.

— Сине? — попита Р. Л. загрижен. — Нещо не е наред ли?

— Не, сър! — Лесли се опита да се усмихне безгрижно. — Ако… ако времето не е подходящо… — започна той в отстъпление.

Р. Л. го погледна, обезпокоен, и свали очилата си.

— Ела тук, сине. — Той направи знак с очилата в ръка. — Вземи един стол.

Лесли плахо изпълни казаното и предвидливо седна върху двете си ръце. Ако ги беше оставил в скута си, непрекъснато щеше да кърши пръсти.

— Кажи ми сега за какво става дума — Р. Л. отмести документите настрана, сключи ръце, наведе се напред и му се усмихна окуражително.

Като оглеждаше книгите по рафтовете, Лесли преглътна и каза:

— Става дума за утре, татко. Моя приятелка дава… дава малко парти. — Ушите му започнаха да горят и той беше благодарен, че осветлението бе слабо.

— Разбирам — каза Р. Л. тържествено. — И ти си нервен, защото това е момиче? — Той го гледаше с разбиране. — Това ли е?

— Не! — Лесли почти категорично поклати глава. — Не. Просто… добре, зная, че си зает, но… — Колебливият му глас заглъхна.

— Но какъв е проблемът, сине?

— Трябва да съм с придружител! — бързо каза Лесли и извърна поглед.

Най-сетне. Изрече го.

Той затаи дъх.

Но баща му само се засмя.

— Добре, разчитай на мене. Само ми кажи къде и кога. Ще се радвам да дойда.

Лесли се обърна към него, изненадан.

— Ще дойдеш?

— Разбира се.

— О, благодаря ти, татко!

Лесли подскочи възбудено и бързо изтича навън. Той нямаше доверие в себе си да отговаря на каквото и да било въпроси.

Ура! Вземаше по две стълби наведнъж нагоре към стаята си. Алелуйа беше права. Не беше трудно!

Когато влезе в стаята си, той затвори вратата и взе телефона. Бързо набра номера.

— Да-а? — обади се Алелуйа провлечено от другата страна на парка.

— Аз съм… Лесли.

— Лес. Какво става? Обърка ли работата?

— Не. — Лесли бе твърде доволен от себе си, за да се обиди. — Справих се като с парче торта.

— Чудесно! Нали ти казвах?

— А майка ти? Ще дойде ли?

— Разбира се — отговори тя бързо, без да спомене за всичките трудности и увещания. Добре, ще се видим утре!

— Да… добре.

Лесли бавно остави слушалката и замислено захапа долната си устна.

Сега оставаше още една малка подробност — как баща му и майката на Алелуйа ще реагират на уредената им среща.

54

— Това се нарича „Продажба на Поведение“ — говореше Джек Петроне на Едуина. Той бе красноречив и преуспяващ директор на асоциацията „Карлайл-Петроне“. — Това означава, че не продаваш дрехи. Ти произвеждаш дрехи, да. Но това, което действително проектиращ и продаваш е Поведение. С главно П.

— Радвам се да чуя, че продавам нещо — каза Едуина сухо.

Той й се усмихна, показвайки невероятно здрави, бели зъби.

— Виж. Нека ти покажа.

Той стана бързо и се отправи към подвижната закачалка за облекла на отсрещната стена.

Едуина наблюдаваше енергичната му походка с безизразно лице. Джек Петроне, тъмният, красив основател на рекламната агенция, която носеше и неговото име, беше дошъл в офиса й да я запознае с намеренията си.

С къдрава коса, тридесет и четири годишен, той бе ветеран от три други големи агенции. В продължение на две години, откакто той и Питър Карлайл основаха своя агенция, главната заслуга на „Карлайл-Петроне“ да спечели безпрецедентни четири награди „Клио“ бе негова. Макар и малка в сравнение с гигантите от „Медисън авеню“, „Карлайл-Петроне“ реализира впечатляващ успех, представлявайки само шест клиента. Всички те отчетоха феноменален прираст на продажбите от двадесет до четиридесет и три процента годишно.

Джек грабна първата рокля, която попадна в ръката му, заедно със закачалката и я вдигна високо. Роклята беше къса, тясна, бяла и с многоцветна яка на дипли — подобна на къдрава небесна дъга.

— Ако беше купувач, какво би ти говорила тази рокля?

— „Аз съм рокля“? — промърмори наслука Едуина.

Той се усмихна толерантно.

— Сега кажи ми какво наистина ти говори.

— Какво наистина ми говори? Предполагам, „Аз съм произведена от една луда, която или е далтонистка, или постоянно има запек, или е толкова объркана, не трябва да украсява дрехите си с играчките на детето си“ — каза Едуина, отчаяна. Тя вдигна безпомощно ръце, объркана от начина, по който той правеше представянето. — Какво друго би могла да ми говори?

— Ти ми кажи.

— Добре. — Едуина се замисли. — Бих казала „Купи ме!“.

Тя го погледна с надежда.

Той се усмихна.

— Опитай пак.

— Не, ти опитай Джек — каза тя троснато. — Ти си експертът. Така че ти ми кажи какво тази проклета рокличка би могла да ми говори. — Сивите й очи придобиха студен, сребърен цвят. — В края на краищата нали за това си тука?

— Винаги ли си толкова трудна събеседничка?

— Винаги. Това е начинът да се върши работа. Защо не престанеш с тези увъртания и преди всичко с тази дяволска игра на отгатване?

Той изглеждаше леко объркан.

— Добре. — Покашля се. — Ето какво мисля, че наистина ни говори. „Купи вида ми“. Виждаш ли, потенциалните купувачки, които попадат на твоите реклами, не си мислят „Аз искам тази рокля“. Това е напълно погрешно предположение.

— Тогава какво, по дяволите, могат да си мислят?

Почувствал се отново на своя територия, усмивката му пак се появи.

— О! Това е лесно. — Той върна роклята на мястото й, но обърната към тях. После отстъпи назад. — Те гледат манекенката, която носи роклята и си казват „Искам да изглеждам така“. — Той зае имитираща поза. — Или „Тя с удоволствие носи рокля от «Едуина Дж.», същото ще направя и аз“.

Той отново изигра ролята на купувачка, като посочи първо към роклята, после към себе си.

— Коригирай ме, ако греша, господин Петроне, но…

Той направи две малки крачки и вдигна пръст.

— Джек. Ние си говорим с първите имена. Помниш ли?

— Как бих могла да забравя? Сега, коригирай ме, ако греша, Джек, но защо имам впечатлението, че това, което рекламите са продавали през всичките тези минали десетилетия са образите на дрехите?

Той бързо се приближи и седна срещу нея.

— Грешиш. Не е така. — Като сключи ръце върху коленете си, той се наведе напред. — Виждаш ли, ти смесваш убеждението с поведението. Рекламите обикновено убеждават клиентите да купят даден продукт. Повечето от тях още го правят. Но нашата агенция се интересува повече от продажбата на един образ. Не че това е съвсем нова концепция. Вземи, например „Ралф Лорен“ — рекламите му върху десет или четиринадесет страници по всичките големи списания, които си виждала през последните няколко години.

Тя кимна.

В бизнеса ние ги наричаме реклами за стила в живота и те са съставна част на „продажбата на поведение“. Както джинсите на „Гес“. Или парфюмите на „Калвин Клайн“.

— С други думи, всички тези реклами третират продуктите като случайни — каза тя бавно, започвайки да придобива вид на човек, който разбира.

— О, не са случайни. В никакъв случай. Това, което „Ралф Лорен“ и „Гес“ действително продават не са самите продукти. Това са образите, които те представят. Какво би могъл някой да каже за чифт сини джинси? Защо, например, някой би пожелал джинсите на „Джордаш“ пред тези на „Гес“? Има ли наистина някаква разлика между тях?

— И да има, не е голяма — съгласи се Едуина.

— Точно така. — Той широко се усмихна. — Сега, може да не го съзнаваш напълно, но дрехите на тази закачалка…

Той посочи към тях.

Тя го наблюдаваше.

— Какво искаш да кажеш? — попита Едуина подозрително.

— Ти трябва да ги виждаш по начина, по който аз ги виждам, това е всичко. Като нещо повече от дрехи. Защото те са повече от облекла. Те са твоята индивидуална представа за безгрижност, съвършен стил в живота. Те са предназначени за разходки, за любов, емоционалност, непорочно удоволствие! Не се съмнявай, че това е, което ще ги направи да се продават. И аз се надявам „Едуина Дж.“ да действа в това направление.

Той се облегна назад в очакване на отговора й.

Тя изглеждаше замислена.

— Предполагам, че си прав — тя въздъхна и разтърка брадичката си. — Роклите, декорирани с орнаменти и копринени рози не са съвсем необходими в живота, нали?

— Не, но са приятни! Те са впечатляващи!

— Не е нужно да ти казвам, че имах точно такова намерение.

— И още как! Как се продават! Знаеш ли, при подходящи комбинации, не бих се изненадал, ако не можеш да произведеш достатъчно, за да задоволиш търсенето. Фактически „Едуина Дж.“ може да се превърне в най-големия бум в модата от създаването на часовника насам!

— Джек?

Той я погледна въпросително.

— Ще ми направиш ли една услуга?

— Каква?

— Престани да ми продаваш моите собствени модели. Аз зная какво представляват те и какво могат да направят. Хайде да се заемем с продажбата им!

55

Едуина не бе посещавала „Рейнбоу Рум“ от тържественото й откриване след реконструкцията за много милиони долари. Ушите й още бяха заглъхнали от изкачването на шестдесет и петте етажа с асансьора, когато тя видя цялото оживление наоколо. Думите „основно обновление“ слабо отразяваха това, което бе направено.

Всичко беше луксозно и приятно. Музиката. Килимите. Осветлението. Дори вълнуващият залез на къпещото се във водите слънце. Панорамата, откриваща се през огромните прозорци беше великолепна с отраженията на последните лъчи на залязващото слънце от металните елементи на „Емпайър Стейт Билдинг“. Далеч зад него двете кули близнаци на „Уърлд Трейд Сентър“ издигаха замъглени очертанията си над Манхатън.

Двойки и компании от шест или осем души бяха вече седнали в огромната зала и се радваха на удоволствието от гледката и коктейлите.

Сред шума от гласове и тракането на сребърни прибори и чинии от китайски порцелан тя чуваше оркестъра да изпълнява „Три монети във фонтана“. Но танцовата площадка от блестящ паркет беше още празна. По-късно, без съмнение, щеше да се изпълни — не с диво подскачане, силни удари и ослепителни светлини като в много градски клубове, а с много по-цивилизовани звуци от фокстрот и валс, може би танго и ча-ча.

Едуина гледаше Алелуйа с удоволствие, докато очакваха управителят да настани възрастна двойка на една маса и да дойде при тях.

— Знаех си, че много, много хубаво момиче се крие под всички тези украшения и грим. — Тя ласкаво ощипа Алелуйа по бузата. — Не съм ли ти го казвала, злато мое?

Алелуйа завъртя очи.

— Само стотина пъти, мамо. Това е, може би, сто и първият.

Едуина се усмихна.

— Все пак, изглеждаш много добре.

— Така ли? Тогава защо се чувствам толкова странно?

— Трудно е да се каже. Но си страхотна!

Алелуйа беше облечена с опънат, тесен, черен клин и шокиращо розов, кожен жакет с черна кожа отгоре. Носеше отровнозелен пластмасов колан и пластмасови обици в различни цветове, които съвсем не си подхождаха. Косата й, поне според Едуина, изглеждаше почти човешки и бе вързана на опашка, която стърчеше нагоре от средата на главата й. Както на Пебълс, дъщерята на Флинтстоун, само че без кокалчето.

Управителят се приближи, поклони се учтиво и погледна въпросително към Едуина.

Едуина се обърна към Алелуйа.

— Масата за Танкъри — каза Алелуйа, като използва фалшивото име, на което бе направила резервацията — Танкъри, защото така се наричаше предпочитания от майка й джин „Мартини“ и това име й дойде на ум.

— Танкъри? — промърмори Едуина. — Какво странно име.

Управителят леко се поклони.

— Ако обичате да ме последвате. Другите от вашето парти вече са на масата.

Той ги поведе по килима.

Едуина и Алелуйа тръгнаха след него. Великолепната гледка през прозорците привлече вниманието на Алелуйа и тя вървеше, без да гледа къде отива. Когато майка й внезапно се спря на два метра от масата, тя се блъсна в гърба й.

— Мамо! Защо спираш така… — Тя млъкна в момента, в който видя Р. Л. и Лесли да стават от местата си като безупречни джентълмени.

— О-о — прошепна тя. — Става опасно.

Навела глава, тя облиза нервно устните си и погледна смутено.

Едуина остана на мястото си като ледена царица цяла минута. След това постави ръце на кръста си и бавно се обърна.

— Ааал… — изръмжа тя през единия ъгъл на устата си и почервеня от гняв под блестящия си грим.

Алелуйа реши, че ще бъде по-лесно да мине край майка си и да отиде до масата — и го направи. След това придърпа един стол. И се опита да се усмихне невинно.

— Мамо?

Едуина твърдо пристъпи към нея.

— Добре, млада госпожице. — Тя размаха гневно пръст и гласът й прозвуча с трудно сдържана ярост. — Мисля, че бързо трябва да ми дадеш обяснения и да се извиниш. Ти си заговорничела. Ти преднамерено си…

— Това беше за твое добро, мамо! — каза бързо Алелуйа. — Не е ли така, Лес?

Тя погледна към Лес за потвърждение.

Главата на Лесли се накланяше и се изправяше като на кукла, закачена на задния прозорец на автомобил.

— Виждаш ли? — каза Алелуйа, като удряше с едната си пета пръстите на другия крак.

Лесли пристъпи напред, нервно намествайки очилата върху носа си.

— Аз съм виновен — избърбори той, като застана до Алелуйа. Той я погледна, очаквайки подкрепа. — Нали Ал?

— И двамата сме виновни — поправи го Алелуйа и го хвана за ръката. — Заедно го решихме, не помниш ли?

Той притеснено кимна.

Едуина дълбоко пое дъх и шумно въздъхна. Чак тогава погледна към Р. Л. Сега, приближила се до него, тя се стресна.

— Какво се е случило с тебе? — попита тя. Моментално забравила яростта си, Едуина се наведе към него. — Цялото ти лице е наранено и издраскано!

— О! Дребна работа. — Той се засмя. — Лесли отдавна искаше котка и аз реших да отида в такъв магазин. Не би повярвала. Там намерих едно от най-симпатичните котенца, които съм виждал. Мисля, че беше бенгалска порода. Приличаше на малък леопард — цялото жълто с леопардови петна. Моментално показа, че не ме харесва. Подскочи от ръцете ми и се хвърли върху лицето ми.

Едуина присви очи. Това трябваше да направя и аз преди няколко месеца, помисли тя. Но въпреки драскотините, той бе красив, не можеше да се отрече. Твърде красив. Твърде добре облечен. С твърде добро настроение. Всичко беше „твърде“.

Управителят дискретно се покашля.

Всички погледнаха към него. Той още държеше стола за Едуина.

Тя се поколеба. Искаше й се да хване Ал за ръката, да си тръгне с нея и добре да я напляска като се върнат у дома. Но след като вече беше тук, това би изглеждало прекалено детинско. Би могла да остане. За едно питие. Набързо.

Тя седна с хладна сдържаност, докато управителят подпъхваше стола зад нея.

Алелуйа остана права. Тя леко се покашля и направи притеснено някакъв жест.

— Хей, хора. Лес и аз се измитаме, окей?

Едуина се обърна към нея.

— Вие какво? — попита тя недоумяваща.

— Ние предпочитаме да отидем да гледаме филм или нещо друго. Тази обстановка не е за нас, разбирате ли?

— Ал…

— Мамо, просто се забавлявай. А Лес ще остане у нас през нощта. Руби знае за това и ще бъде там. Казвам ви го… за информация. Вие решавате къде ще отидете.

— Ал! — Едуина бе шокирана. Как се осмеляваш да говориш по този начин?

— Мамо! Сега сме 1989 година. И аз съм на тринадесет години. Нали така?

— Да, но…

— Така че, сексът не е толкова голяма тайна, нали? Хайде, Лес, да се махаме оттук. Това облекло ме убива!

И те си отидоха.

Едуина се обърна към Р. Л.

— Можеш ли да го повярваш? — Тя поклати глава, шокирана. — Изиграха ме.

— Изглежда, че и двамата бяхме изиграни.

— Ал заслужава един хубав бой.

— И Лесли заслужава да му се карам цяла година.

— Това са разглезени деца.

— Разглезени и безотговорни — съгласи се той.

— Хубаво би било да си бях взела противозачатъчните хапчета.

— Вазектомия би била добра идея.

Изведнъж и двамата избухнаха в смях.

Той си поръча омар термидор.

Тя си поръча гълъб а ла кокот.

Заедно се справяха с втора бутилка шампанско.

— Липсваше ми — каза той, като я гледаше в очите. — Хубаво е, че те виждам отново!

Едуина гледаше Р. Л. над чашата си с шампанско и заби нос в нея, за да не каже същото.

Тя беше дълбоко объркана. Какво ставаше с нея? Защо не се нахвърляше върху него да издращи лицето му за всичко, което й бе причинил, вместо да се чувства така отпаднала и пламтяща, цялата тръпнеща?

Признай си, Едс — каза си тя. Една от причините, заради които ти се зае с фирмата „Едуина Дж.“ с такава енергия, бе да забравиш Р. Л. Защото той те кара да го желаеш. А ти знаеш, че отдавна си му простила неговата постъпка. Освен това, не бяхте съпрузи — и двамата бяхте свободни. И така, или се дръж нормално и бъди щастлива, или…

Тя остави чашата си.

Ако не беше внимателна, той веднага би се върнал в живота й, а тя не искаше постоянна връзка. Не. Тя обичаше да бъде свободна.

Или не беше така?

Може би шампанското изигра ролята си.

Или бавните танци, които приличаха на любовна игра.

Каквато и да беше причината, преди още да затворят вратата, той я беше сграбчил.

— Чакай! — каза задъхана Едуина, като се опитваше да отдалечи устата му и притискащите я ръце. — Първо, иди горе и виж дали Лесли не се е върнал.

— Не е — прошепна твърдо Р. Л., държейки лицето й в ръце. — Ти чу какво каза Ал. Те ще прекарат нощта у вас.

— Да, но…

— Просто не говори — изкомандва той нежно.

Силните му пръсти разтвориха устните й и се промъкнаха в устата й.

Тя моментално трепна, очите й широко се отвориха и внезапна треска облада тялото й. Бавно смучеше пръстите му.

Чувстваше се странно възбудена. Краката й тръпнеха.

Той нежно движеше пръстите си в устата й, като наблюдаваше устните й жадно да се затварят около тях. После, като придвижи пръстите си към ъглите на устата й, широко отвори устните й и наведе главата си.

Устата му се сля с нейната. И двамата хапеха, вкусваха, смучеха.

Пръстите му бавно пропълзяха по раменете й, под копринената блуза, нежно описвайки кръгове около контурите на гърдите й.

Нежните докосвания на пръстите му я подлудяваха. Задъхана, тя плътно се притисна до него.

— Не толкова леко, Р. Л.! Искам да те чувствам. О, да! Толкова е хубаво!

Той я погледна. Очите й бяха затворени, а устата леко отворена. Лицето й излъчваше възторжен екстаз.

Той пъхна ръката си под кашмирената й пола, промъкна я под пликчетата и вкара пръст в нея.

Цялото й тяло се огъна.

— Да, Р. Л., да! — простена тя в агония и потрепери. — О, господи, да!

Огромна сила избухна в него и огън обхвана слабините му. Той усещаше аромата от силната й възбуда.

И тя не се откъсваше от него. Притисна го с краката си към себе си и посегна към члена му. Като почувства надигащата се подутина под панталона му, тя го обхвана с една ръка, докато другата отваряше ципа.

Изведнъж и двамата не можеха повече да понасят това бавно измъчване — и не можаха да стигнат до спалнята… Направиха го в дневната. Хванали се като борци, те дърпаха един другиму дрехите си.

— По-леко — каза тя, когато скъсани копчета полетяха от блузата й.

С внезапна ожесточеност тя атакува неговите дрехи, като ги сваляше със същата невъздържаност, с каквато той сваляше нейните.

Влажните им жадни устни вкусваха от плътта на другия, неговите пръсти масажираха гърдите й, а нейните стискаха твърдия му мощен пенис.

Тя извика, когато той пъхна глава между краката й, за да вкуси устата му от нейния мед и смирна.

Едуина стенеше, трепереше и масажираше висящите му тежки тестикули.

Но той проникна в нея бавно и нежно.

Тя затвори очи, отдавайки се изцяло на опиянението и се остави галещи зефири да я отнесат високо в синьото небе. Сладостна, безтегловна, тя им позволи да бъде отнесена. Пухкави облаци я подслониха, носеха я, предаваха я от една мека възглавница на друга. Далеч, встрани от другите, тя видя малко, кръгло облаче. Разпери ръце и плавно полетя към него. Когато го стигна тя игриво подхвана пухкавите му краища и с акробатични движения се обръщаше и летеше нагоре, нагоре с него сякаш това бе някаква бавна игра с плажна топка. Като отвори уста, тя вкуси от сладкия му забранен плод. Тогава гръмна светкавица, облачето бе разкъсано от нея и отнесено от вятъра. Мълнии проблясваха по тъмното небе. Внезапно полетът прекъсна. Тя падаше плавно, свила глава към краката си при внезапния вихър. Вятър брулеше лицето й. Всичко в нея се бунтуваше и разкъсваше. В този момент тя чу плясък на криле, които я притиснаха и от тъмнината се показа огромен ястреб, спусна се и я захапа; тя също го захапа в отчаяна съпротива. Така, захванали се яростно, те падаха надолу в огнения кратер на смъртта.

— Умирам! — изписка тя в екстаз. — Умирам, умирам, умирам…

Тогава земята се раздвижи, небето се отвори и жизнените сокове бликнаха.

Прегърнати, те се отпуснаха един срещу друг и лежаха там уморени, като чакаха изтощените им тела да се охладят и ерекцията му да спадне. Всяко вдишване беше изгаряш огън в дробовете им. Едуина отвори лениво очи, наслаждавайки се на блаженството от усещането на полутвърдия му пенис вътре в себе си.

О, нямаше нищо така великолепно като пълното удовлетворение; нищо друго на света не можеше дори да се приближи до това.

Интересно, че почувства страстта й да се разпалва отново.

Тя въздъхна леко; съзнанието й бе пълно с желания, и мечти. Защо трябваше да свърши? Защо върховете на страстта не можеха да се задържат до края на живота? Защо животът не се състоеше само от тях?

Като че той бе прочел мислите й. Внимателно, стараейки се да не се отдели от нея, той леко повдигна гърдите си и я погледна.

Тя го гледаше и се усмихваше.

Очите му блестяха срещу нея.

— Сега, след като се отървахме от всички огорчения — каза той нежно, като се наведе да целуне лявата страна на врата й, а после и дясната — можем сериозно, спокойно да правим любов.

Вътре в себе си тя усещаше членът му да се пробужда отново. В отговор, нейната страст посрещна неговата, тя се възпламеняваше при мисълта, че той ще я понесе отново нагоре, нагоре, нагоре към все по-високите върхове на екстаза, преди да я поведе надолу, право в, пламъците на сладострастния ад.

Едуина отчаяно заби пръстите си в плътните мускули на гърба му.

— Не, не съвсем спокойно! — прошепна тя възбудено.

И вътре в нея, пулсиращият гигант отново се събуди.

56

Жената, която идваше два пъти седмично да почиства апартамента, беше сама в къщата.

— Идвам — извика тя, като тръгна към фоайето в отговор на звънеца. — Идвам.

Ермин Жано беше несмутима и никога не бързаше.

Звънецът прозвуча отново. Настоятелно. Това ни най-малко не я накара да се забърза. Тя беше свикнала да прави каквото и да било бавно — нещо характерно за хората под уморителното слънце на тропиците и още по-уморителната влажност, при която бе прекарала най-хубавата част от живота си.

Тя беше едра жена с голям бюст и с походка на дюстабанлия. Кожата й имаше цвета на млечен шоколад и носеше големи очила с гравирана голяма, златна буква Е в долния им ляв ъгъл.

Стигнала до входната врата, тя подозрително погледна през шпионката. Внезапно потръпна. Отвън стоеше униформен полицай, носещ огледална авиаторска козирка срещу заслепяване и специална шапка, надвиснала ниско над мустакатото му лице.

Сега той очакваше отговор от нея и нямаше да бъде любезен. Защото Ермин Жано живееше в Бруклин, в съседство с приятели островитяни — от Ямайка, Хаити и Гренада. Там тя беше наела евтин апартамент заедно с шест родственички, една, от които се занимава с наркотици. Всъщност, не съвсем. Тя не смяташе, че марихуаната е наркотик.

Ермин отвори вратата, без да откачи предпазната верига от нея.

— Да? Какво желаете? — попита тя като се намръщи.

— Тук ли е госпожица Били Доун, госпожо? — попита учтиво полицаят.

— За какво я търсите?

— Съжалявам, но не мога да ви кажа.

— Няма я. На работа е.

— Знаете ли кога ще се върне? Може би мога да я почакам вътре?

Ермин сви рамене; разбра, че не беше дошъл за братовчедката й. Поради това не я интересуваше какво искаше и къде щеше да чака, стига да не се занимава с нея и да пречи на работата й.

Тя затвори вратата, откачи веригата и след това я отвори широко.

Само не пушете — промърмори тя мрачно. — Не искам пепел и миризми там, където вече съм почистил.

— Не, госпожо — успокои я той и влезе вътре.

Тези жилища бяха все същите, мислеше той, като оглеждаше обстановката. Същите предпазни мерки за сигурност — железни решетки на прозорците от първия етаж, дебела седем сантиметра дъбова, входна врата, усъвършенствана система, а тука и две заключени стоманени врати, свързващи къщата и клиниката на Купър. Лесно беше да се проникне тук.

Необходима беше само полицейска униформа и не особено подозрителна чистачка.

Ермин го поведе по коридора към дневната.

— Вече съм почистила тук, затова бъдете внимателен. — С една ръка на кръста тя посочи кушетка с бяла покривка и огромни възглавници, които изглеждаха така, сякаш бяха получили точни удари при карате. — Седнете, където искате, но не и там.

— Добре, госпожо. Има ли тук някой друг? — попита той тихо. — Някой, с когото бих могъл да поговоря.

— Не. — Тя рязко поклати глава. — Докторът е в клиниката.

— Има ли шанс да се върне?

— Откъде да зная? Понякога идва, понякога не идва. Всичко зависи от работата му.

Тя постоя още малко, като го наблюдаваше внимателно с леко наведена на една страна глава. Странно, имаше нещо любопитно в него, което тя още не можеше да определи. Може би начинът, по който шапката, очилата и мустаците прикриваха лицето му? Или твърде дългата му коса? Не, не би могло да бъде това. В последно време всички полицаи имаха коси, който скриваха ушите им. Някои даже носеха обици.

Тя се обърна да излезе от стаята, но нещо друго привличаше вниманието й.

Ръцете му бяха гладки. Твърде гладки. Сиво-бели, като на мъртвец.

Човешка кожа не можеше да изглежда така.

Той беше с ръкавици.

Тя погледна внимателно и веднага разбра какви бяха те. През деня почистваше апартаменти, но понякога през нощта вършеше и друга работа. Беше се записала в една агенция за работа и винаги, когато я повикваха от там, работеше като извънщатна медицинска сестра в различни болници.

Хирургически ръкавици.

Полицаи не носеха такива ръкавици. Хирурзите ги носеха. Докторите.

Носеха ги криминални престъпници, които не искаха да оставят отпечатъци от пръстите си.

Но не и полицаи.

Ермин бе обляна от студена пот. Тя знаеше, че трябва да се преструва, че продължава работата си, не трябваше да показва смущението си.

Проблемът бе, че не можеше да се помръдне. Беше стъписана от страх.

— Нещо не е в ред ли? — попита той тихо, приближавайки се до нея.

Капки пот се търкулнаха надолу по челото й и космите по цялото й тяло настръхнаха. Отвори уста, за да извика, но гласът й пресекна.

Само го гледаше с широко отворени очи.

Не видя камата, но чу щракването й. Преди да разбере какво ставаше, той я хвана с една ръка за врата, а с другата опря острието на камата на гърлото, точно под брадата й.

— Хайде да отидем до най-близката баня — промълви той, като гледаше прошарената й коса. Устата му се изкриви от отвращение. Това беше скалп, който не му трябваше.

— Не бихме искали да замърсим добре почистената къща, нали?

Ужасените й очи се опитаха да погледнат надолу.

Като изръмжа, той я блъсна толкова силно назад, че краката й се подкосиха и само той я задържаше права.

— И върви бавно. Едно погрешно движение и… — Мис Бич не довърши заплахата.

Ермин Жано нямаше избор и се подчини. Краката й се тътреха мъчително като на рак, докато той я дърпаше назад.

Тя беше ужасена, че ако не се придвижваше достатъчно бързо и се подхлъзне, камата щеше да разреже гърлото й.

— Да, суперсладка, завърти се! — извика Алфредо Тоскани. — Раздвижи полата си! По-бързо! Още по-бързо!

Били Доун се въртеше, а студиото обикаляше в мъгла около нея. Заслепяващи светлини, сребристи отражатели, декори, асистенти — всичко беше в мъгла. Тя чуваше бързите стъпки на Алфредо, щракането на Лайката, докато той подскачаше като жаба около нея в посока, обратна на часовниковата стрелка.

— Вие ми се свят — предупреди тя.

Той не й обърна внимание.

— Разпери ръце и продължавай да се въртиш!

Щрак-щрак-щрак.

— Точно като Джули Андерс във филма „Саунд ъф мюзик“.

— Щрак-щрак. — Сега по-бързо! — Щрак. — По-бързо! — Щрак-щрак. — Така! Направи полата на клош! — Щрак-щрак-щрак…

В тази великолепна хореография за по-малко от две секунди Алфредо и един от чакащите асистенти размениха Лайката с друга Лайка, заредена с нов филм. После Алфредо се приближи до нея и бързо изщрака и новия филм.

— О кей, приказна красавице — извика той. — Това е краят.

— Благодаря ти, господи? — дълбоко въздъхна Били Доун.

Като дишаше тежко, тя пристъпи, олюлявайки се, до най-близкия стол и се облегна на него. Даже сега, когато бе неподвижна, стаята продължаваше да се върти около нея. Но поне забавяше движението си.

Асистентите загасиха лампите и й помогнаха да се съблече. Един от тях намаза лицето й с хладен крем и нежно избърса с меки салфетки блестящия й грим.

Грижи за звезда супермодел.

Алфредо се отправи към нея с разперени ръце.

— Ти беше супер фантастична! — Спретнатият, жилав фотограф взе ръката й и шумно целуна пръстите й. — Супер скъпа! Кълна се, че с всеки изминал ден ти ставаш все по-красива и по-талантлива!

— И ти го повтаряш всеки път — засмя се Били неудържимо, стана и се отправи към банята.

Когато се върна, бе облечена в избледнели джинси „Деним“ и мъжко яке, с мека, кожена чанта през рамо.

Навън я чакаше наетата лимузина.

Тя се спря по средата на стълбите пред тротоара и дълбоко пое дъх.

Беше един от чудесните дни в Ню Йорк с много слънце, чисто небе и свеж въздух.

Изправена там, тя повдигна глава и погледна с наслаждение небето. Хубаво беше навън. Твърде приятно време, за да се затвори в кола, макар и лимузина.

Изкушението да освободи лимузината и да върви пеш беше силно — по-силно от всякога.

Тя се колебаеше. Няма ли да бъде лекомислено, би ли рискувала живота си, ако само веднъж тръгне пеш сама? Ако дълбоко подиша свежия въздух и се разходи по авенютата, като наблюдава претрупаните витрини? А не беше ли прекалено предпазлива — вече не живееше, просто съществуваше.

Тя въздъхна. Може би. А може би не. Просто не знаеше. Снейк беше някъде наоколо, вероятно не по-далеч от една-две мили от мястото, където стоеше тя в тази минута. Вероятно същото беше и с убиеца, който преследваше момичетата модели.

Тръпки от страх преминаха по гърба й. Не. Тя не искаше да влезе в заглавията на вестниците и в мрачната статистика.

По-добре в безопасност, отколкото след това да съжалява, мислеше тя и влезе в дългата, черна кола.

— У дома — каза Били на шофьора и се настани удобно на кожената седалка. Обожаваше лимузините. Обичаше комфортното, голямо пространство за краката.

Изтегна се удобно. Беше едва два часа следобед и нямаше планирани снимки за следващия ден.

Мисълта да се поразходи около къщата и да чете докато Дънкан приключи с операциите си, бе привлекателна. О, да, харесваше й да бъде у дома с доктора. Какво повече можеше да иска едно момиче?

Той чакаше с търпението на ловец.

Вместо да се скрие, беше поставил стол до един от предните прозорци и бе седнал недалеч от завесите. Искаше да я види в момента на пристигането на колата.

В къщата сега беше извънредно тихо — прислужничката лежеше в банята на втория етаж с разрязано гърло от едното ухо до другото.

Леко се усмихна на себе си. Всичко бе изненадващо бързо и лесно. Първо, тя беше стъписана от страх; второ, не оказа никаква съпротива. Като че се беше примирила с мисълта да умре. Толкова просто беше всичко, че нито една капка кръв не попадна на полицейската му униформа.

Разбира се, много полезна беше завесата в банята.

Чудеше се дали всичките жени от островите бяха така примирени. Интересно би било да се знае.

Но жената трябваше да бъде красива. Не като тази свиня на втория етаж.

За Мис Бич само най-хубавото.

Като си тананикаше, той непрекъснато наблюдаваше тихата улица. Не изпитваше абсолютно никакво нетърпение. Ни най-малко.

Той помисли да се поопипа. В очакването пенисът му вече се беше втвърдил и болезнено опъваше стегнатите чорапогащи, които носеше под полицейския панталон. Не. Нямаше да се пипа! Това би развалило всичко.

Натисна с пръст мустаците си, за да се увери, че няма да се разлепят и постави козирката си по-ниско. Още носеше огледалните си очила. От топлината на перуката, която носеше, за да скрие собствената си коса, скалпът му го пареше и сърбеше.

Устните му се изкривиха в усмивка. Сърбежът по главата не го смущаваше. Фактически съвсем не му пречеше. Той беше свикнал да носи всякакви неудобни перуки — изкуствена коса, естествена коса, коса от скалп.

Облегна се в търпеливо очакване. Мис Бич имаше много, много време.

57

На тротоара Били Доун се пошегува с шофьора, сбогува се и изчака да преминат край нея двама тичащи мъже. Единият беше към седемдесетте, набръчкан като кестен, но с хубав тен и извънредно жизнен. Носеше скъпо спортно облекло и имаше прикрепени тежести на глезените и китките си. В двете си ръце стискаше пружини за упражнения. Другият беше съоръжен по същия начин, но беше млад — малко под двадесетте: невероятно привлекателен, с руса коса и розови бузи. Внук? — чудеше се Били Доун. Или любовник?

Тя се усмихна. Такава сцена можеше да се види само в горния източен квартал. Приятна гледка.

Веднага след това, тя махна на шофьора, бързо тръгна по стълбите и бръкна в чантата си за ключовете.

Тя беше тук.

Мис Бич нагласи шапката си колкото се можеше по-ниско. От мястото си зад завесите той видя невероятно дългите, разкошни крака на Били Доун, качващи се по стълбите.

Вътре в него всичко се бунтуваше и се напрягаше. Удряше и пищеше.

Той пъхна ръка в джоба си.

Камата бе едновременно топла и хладна.

Ооо! Нямаше търпение по-скоро да притежава тази коса!

Къщата изглеждаше неестествено тиха, когато Били Доун влезе вътре.

— Ермин? — извика тя и се ослуша. — Ермин?

Като сви рамене, тя затвори вратата, заключи я по навик и тръгна по стълбите нагоре, без дори да погледне към дневната. Ако беше погледнала, щеше да види.

— Ермин? — извика тя отново, стигайки площадката. Хвана се за парапета, наведе се и погледна надолу. — Ермин?

Нищо.

— Това е странно — промълви тя на себе си. О, добре. Може би нещо се е свършило и тя е отишла до магазина.

Влезе в спалнята, хвърли чантата си на леглото и си свали обувките. Опъна се блажено срещу огледалото на тоалетката. Колко е хубаво няколко дни да не си на работа! Жалко, че клиниката на Дънкан е пълна с пациенти. Иначе тя би предложила да отлетят до Пуерто Рико или до Кийс за един-два дни на сладко безделие.

Слънце и море, мислеше тя мечтателно. Слънце, море и докторът.

Не можеше да си представи нищо по-хубаво — или нищо по-романтично.

Усмихвайки се при тази мисъл, тя свали якето и джинсите си, после бельото си. Понеже не можеше да се радва на слънце и море, ваната беше най-добрата алтернатива. Нищо не я отморяваше така добре, както топлата вода. Още повече, с планини от мека, ароматна пяна. Като си тананикаше песента „Прити Шелс“, тя тръгна към банята.

Внезапно светът се превъртя и хубавият ден се превърна в кошмар.

Тя запуши устата си с две ръце.

Ермин Жано бе просната гротескно във ваната с килната назад глава, с облещени очи към тавана. Гърлото й беше като тъмна, грозна уста и тя лежеше в локва от кръв. В дълбока локва кръв!

Метални звуци от чинели и стоманени барабани бушуваха в главата на Били Доун.

— Ермин — промълви тя. — Ермин…

Олюлявайки се, тя тръгна заднешком от банята, като направи една крачка, втора, трета.

Трябва да излезе оттук! Трябва…

Тя обърна глава от ужасната гледка точно навреме, за да види в огледалото над умивалника образа на полицай.

Обърна се.

— Господин полицай! — извика тя припряно и се спусна към него. — Господин полицай! Слава богу, вие…

Тя се спря стъписана, като видя кама в ръката му.

— О, не! Никъде няма да ходим, моя красавице! — Чу се леко шумолене от полицейската униформа, когато той пристъпи към нея. — Хубавицата ще ми даде косата си!

Тя отстъпи крачка назад, като се приближаваше към нея, образите от ужасеното й лице в огледалната повърхност на авиаторската му козирка ставаха все по-големи.

— Такава хубава, дълга коса! — просъска Мис Бич. — Хубавицата има толкова хубава, копринена, великолепна, дълга до кръста коса! И тя е моя! Цялата е моя!

Той повдигна ръка с камата и се спусна към нея.

— Кати, виж, моля те, пациентката 101 — каза Дънкан на младата сестра. — Тя би трябвало сега да се събужда от упойката.

— Да, докторе. Едно-нула-едно, отивам!

Усмихна се и бързо излезе.

Това бе едно от правилата в клиниката на Купър — никога да не се назовава пациент по име, само с номера на стаята, която той или тя заемаше. Даже когато се касаеше за международно призната знаменитост като тази пациентка, изискването за анонимност никога не се нарушаваше — дори в разговор между персонала.

Изтървани думи и кораби потопяват — или в този случай, лесно биха могли да предоставят материал за клюки по вестниците.

— Куп!

Дънкан се обърна. Марк Робъртс, един от новите хирурзи в клиниката, се бе забързал към него, като развяваше бялата си престилка.

— Можеш ли да ни отделиш една минута? — попита Робъртс. — Искам да предложа няколко идеи във връзка с новия анекс.

— Разбира се — каза Дънкан. — Но да отидем оттатък. Аз дори не съм обядвал. Можеш всичко да ми кажеш, докато изям един сандвич.

— Добре.

Дънкан го поведе през стоманените врати, отделящи клиниката от къщата.

Той извади ключовете си, отключи първата врата, после втората.

Едва бяха влезли в къщата, когато чуха нечовешки писъци от втория етаж.

За момент те се спогледаха. После Дънкан се затича по стълбите, последван от Робъртс.

— Били! — извика Дънкан с всичката си сила. — Бииилиии!

Мис Бич се разкъсваше между чудовищна ярост и страх за самосъхранението си. Той се поколеба само за момент. Някой бе вече по стълбите. Чуваше тропота от стъпките му.

Главата му се обърна към вратата. Там пътят не бе свободен. Завъртя глава. Прозорците! Те гледаха към сенчестата градина зад къщата, един етаж по-долу — градина, която би трябвало да бъде като градините на околните блокове, оградени със стени или обикновена ограда. Но една беше свързана с друга, другата с трета. Да!

Мис Бич погледна към стъклата, сложи ръце пред лицето си и се хвърли през най-близкия прозорец.

Като при експлозия той полетя във въздуха, обсипан с парчета от стъкла.

Дънкан се втурна в стаята и притича до Били. Грабна двете и ръце.

— Добре ли си?

Тя едва кимна, с треперещи устни.

Той я прегърна нежно.

— Благодаря ти, господи! — каза Дънкан трескаво. После я отдалечи от себе си. — Сигурна ли си, че не си ранена.

Тя кимна.

— Само уплашена. Ще се… оправя.

Той я пусна, притича до счупения прозорец и погледна надолу. Долу неканеният гост вече се катереше по оградата. Докато Дънкан и Робъртс го гледаха, фалшивият полицай се изкачи на оградата и скочи в съседната градина.

— По дяволите! — изръмжа Дънкан, като махна с ръка. — Почти бяхме хванали това копеле!

58

Къщата беше пълна с полицаи. Криминалисти търсеха отпечатъци от пръсти от сутерена до покрива.

— За всеки случай — промърмори Фред Косина, макар че не се надяваше да се намери нито един отпечатък. Не, след като Били Доун му беше казала, че престъпникът е носел хирургически ръкавици. Все пак човек никога не можеше да бъде сигурен. Може да се предположи дори, че е оставил някъде преднамерена следа. Психопатите са непредсказуеми.

— Губим си времето, шефе — каза му Кармен Толедо. — Нашият човек е много съобразителен.

— Да, но на този етап аз съм готов да направя всичко възможно — изръмжа Фред. — Ела. Да видим нашата свидетелка и художника. Скоро трябва да си дадем почивка.

— Не мисля, че ще имаме такава възможност — промърмори Толедо.

Били Доун беше тук, но сякаш я нямаше. Всичко, което се случваше около нея изглеждаше като бавно движение в мъгла. Дънкан поиска да й даде нещо успокояващо, но тя категорично отказа.

— Не. Добре съм — беше му казала със слаб глас. — Ермин не е добре. — Тя притисна глава на гърдите му и плака, плака, докато сълзите й спряха.

Гледаше отчаяно, когато чувалът с тялото на Ермин беше изнесен навън.

Тогава Фред Косина и Кармен Толедо се разпоредиха да дойде художник от полицията.

— Художник? За какво? — попита Били, недоумяваща.

— За да разберем как е изглеждал престъпникът — отговори детектив Косина.

Тя тревожно разтри дългите си, нежни ръце.

— Това е безполезно — каза му тя, като се намръщи. — Това се случи толкова бързо и…

— И какво? — попита нежно Косина.

Били повдигна глава и го погледна.

— Той не изглеждаше като човек! Или може би трябваше да кажа, че изглеждаше като човек, но нямаше никакви отличителни белези. Това беше почти… — Като повдигна глава, тя кимна на себе си. — Облеклото му закриваше всякакви отличителни белези.

Косина и Толедо се спогледаха остро.

— Моля те, помисли все пак — подкани я Кармен Толедо. — Много често свидетелите не осъзнават колко много са видели.

Тя се опита да бъде полезна. Трябваше да направи всичко по силите й да бъде намерен този маниак.

Закръглени глави.

Тесни глави.

Квадратни глави.

Правоъгълни глави.

Колко вида глави бяха възможни?

Дълги носове.

Къси носове.

Широки носове.

Кокалести носове.

Плоски носове.

Един вид нос се смесваше с друг; един вид лице изглеждаше като останалите.

Със замъглени очи Били Доун оглеждаше последната скица на цяло лице и поклати глава отчаяно.

— Безполезно е. — Тя въздъхна и се отпусна на леглото. — Прилича на него, но… но, все пак, не виждате ли? Такъв би могъл да бъде всеки кавказец. Съжалявам. Наистина съжалявам.

Искаше й се да заплаче.

Дънкан я прегърна окуражаващо.

— Хайде. Хайде да си легнеш и да ти дам нещо за спане.

Косина леко се покашля.

— Има още една дреболия.

— Моля ви! — Дънкан го погледна ядосан. — Не й ли стига това за един ден?

Косина не промени изражението на лицето си.

— Няма да продължи дълго — обеща той. — Аз мисля, че трябва да има начин да се доберем до този негодник.

Всички погледнаха към него.

Лицето на Били Доун придоби съсредоточено и решително изражение.

Как?

Косина бутна един стол срещу леглото и им каза.

— Не! — извика гневно Дънкан. — Не по такъв начин. Отказвам да оставя Били да бъде използвана като примамка. Това е!

— Вътрешният инстинкт ми подсказва, че той ще направи нов опит — каза Косина мрачно. Той се облегна назад, с ръце в джобовете на шлифера си.

Очите на Дънкан блеснаха.

— Чухте ме какво казах. Не… по… този начин.

— Моля ви, доктор Купър. Знам, че не е лесно, но…

— Напълно сте прав! — извика Дънкан.

Не можеше да повярва! Как се осмеляваха! За какъв глупак го вземаха? По никакъв начин няма да остави скъпоценната си Били като морков пред заек — още повече, ако заекът е психопат и маниак!

Не могат ли да разберат? Били Доун бе любовта в живота му — неговата любов, която той ще цени и пази. Ако този маниак успее да сложи ръце върху нея, няма да му остане нищо — нищо, освен спомени.

А спомените не са достатъчни.

Те трябва да използват някоя друга. Сигурно някоя е обучена за такава работа. Например жена полицай може да послужи за примамка.

— Вижте, доктор Купър — каза Косина с най-убедителния си тон, — не искате ли този маниак, който беше в дома ви, този, който преследва лицето, което толкова ви е…

Тъкмо това не трябваше да казва.

— Исусе Христе! — извика Дънкан, като скочи на крака. — Не осъзнавате ли какво искате от нея?

— Да, доктор Купър — каза Косина загрижено, — напълно осъзнавам. Осъзнавам също пред какво сме изправени. Ние имаме нужда от вашата помощ. Ако имахме някаква друга възможност, повярвайте ми, никога не бихме поискали това.

— Нищо не ви пречи да искате — каза Дънкан язвително. — Но вие вече получихте отговор.

Той гневно се тръшна на дивана.

Косина не беше човек, който отстъпва лесно. Той продължаваше да гледа към Дънкан.

— Е? — попита Косина след дълга пауза.

Дънкан взе питието, което по-рано си беше приготвил и изпи една глътка.

— Копеле! — прошепна приглушено той.

Това му приличаше на удари с балони срещу тухлена стена.

— Защо непременно тя? Защо трябва да бъде Били?

Косина въздъхна тежко.

— Защото, доктор Купър, ние знаем, че той преследва нея.

Дънкан изпи питието си.

— Оставете го да преследва някоя друга.

— Ние ще я пазим през цялото време.

Дънкан саркастично се засмя.

— Това ще ни помогне ли да спим по-добре?

Били го хвана за ръката.

— Докторе…

Дънкан се обърна към нея и нежно я погали по лицето.

— Били, няма да им позволя. Няма да им позволя да те използват.

— Скъпи, моля те — каза тя тихо. — Послушай го! Ако не им помогнем да го хванат, той… отново ще ме преследва. Не виждаш ли? Трябва да им помогнем да го хванат и да го изолират. Заради мене, ако не заради някой друг.

Очите й бяха отчаяни и умоляващи.

Той просто седеше там, неспособен да спори повече. Дори след ужасния шок, който преживя, Били безстрашно бе сложила пръст в раната. Може би не беше прав. Защото, ако беше мислил разумно, щеше да си обясни положението сам. Много по-рано.

Тялото му изстина.

Моята Били. Моята сладка Били.

Следена и пазена ден и нощ.

Докато змията пропълзи отново.

Защото по някое време той пак ще се появи. Сигурно ще се появи.

Той трябва да си довърши работата.

Незавършен бизнес с Били Доун.

О, господи!

Не мисля, че мога да го понеса.

И все пак това трябва да се направи.

Същият свят. Същото време в покоите на Мис Бич

Струваше му се, че лицата на жертвите от поставките за перуки върху тоалетната маса му се присмиваха.

Неудачник!

Мис Бич се разхождаше нервно и скубеше косата си с ръка — скалпът му пареше. Гърдите му се издуваха и сълзи от ярост изпълваха очите му. Той се провали! Точно когато всичко вървеше толкова добре, точно когато я имаше, наградата бе изтръгната от ръцете му.

Злостен смях звучеше в ушите му. Той ги запуши с ръце и се опита да се отърве от тези звуци. Но те продължаваха да идват като нарастващи вълни.

— Млъкнете! — изписка той. — Млъкнете всички!

Олюля се. Смехът внезапно спря. Лицата на жертвите онемяха.

Той грабна камата и с протегнатата напред ръка тръгна заплашително към масичката.

— Вие ли се присмивахте! — изкрещя той към лицата от списанията, забодени върху поставките за перуки. — Вие ли ми се подигравахте!

Отговор не последва. Болезнено красивите лица на момичетата, с разтворени от усмивка или смях устни под посърналите им коси, го гледаха безмълвно.

— Коя от вас започна първа? — попита той проницателно. — Коя от вас, лоши момичета, се подигра с мене?

Отново не последва отговор.

— Отговорете ми! — извика той и тропна яростно с крак.

Пак не получи отговор.

Мис Бич пое дълбоко дъх.

— Добре, тогава вие не ми оставяте друга възможност, мои хубавици. — Устните му се извиха в изкривена усмивка. — Всички ще бъдете наказани! Чувате ли ме? Така друг път няма да играете такива глупави игрички с мене!

Сграбчи здраво първата перука с едната си ръка, вдигна камата с другата и я заби надолу. Той нанасяше яростни удари и ръмжеше, докато книжното лице бе разпокъсано на малки парченца. Коси и части от перуката се разхвърчаха из стаята.

Без да спре, той мина на следващата перука. И по-следващата.

Когато свърши, ужасът му от това, което беше направил бе непоносим. Със сподавен стон той пусна камата и отстъпи назад.

— О, мои хубавици! Мои хубавици! — виеше той, като се блъскаше от стена в стена и скубеше косите си.

След това се спусна към обезобразените лица и падна на колене.

— Погледнете какво ме накара да направя тази кучка! — проплака той. — Погледнете какво причини на всички ни! Ще я хвана! — обеща той. — Само почакайте! Тази кучка ще ми плати! И то скоро!

IV
Великият декоратор
Изложба
Изложбена къща

59

Февруари — май 1990 г.

Шофьорът спря колата пред един нов небостъргач в източната част на града, на Осемдесет и първа улица. Паркингът бе кръгъл, а портиерът бе облечен като кралски гвардеец с хромиран шлем, украсен с пера, каиш под брадата и високи над коленете, лачени ботуши.

— Вървете направо, госпожо — каза фалшивият кралски гвардеец и посочи към отделен асансьор в началото на огромно фоайе. — Трябва да натиснете само това единствено копче и ще се качите на последния етаж.

Вратата се затвори меко. Асансьорът бе една от новите скоростни машини и все пак изкачването продължи цели трийсет секунди. Жилището се намираше на седемдесет и втория етаж.

Вратата на асансьора се отвори право в апартамента, където я чакаше усмихнат Лео Флъд.

— Здравей! — поздрави весело Едуина и изплува с въздушна походка, а палтото й от норка светна с всички цветове на дъгата. Тя му се усмихна и го целуна леко по устните.

Той отвърна на целувката й все така усмихнат. Взе нежно двете й ръце и ги задържа в своите.

— Ти си истинско видение — каза той, като я оглеждаше.

Тя разкопча цветното си палто и го разгърна. Отдолу носеше къса черна рокля без презрамки, цялата обшита с многоцветни пайети, която обгръщаше плътно фигурата й. Гъстите стъклени гроздове на обеците и гердана бяха аксесоари за костюми и представляваха бижутерийна разновидност на едри рубини, сапфири и изумруди. Чорапите бяха гладки и черни, а обувките имаха високи десет сантиметра метални токчета.

— Харесва ли ти? — засмя се тя и се врътна в моден пирует.

— Харесваш ми.

Тя се засмя отново и го погледна. Беше облечен семпло в бяла копринена риза без яка, широки черни панталони и кадифени пантофи с монограм. Ризата бе наполовина разкопчана и дългото V-образно деколте разкриваше гладка мускулеста гръд.

— Ти самият изглеждаш много добре — промълви дрезгаво тя.

Той я въведе във висока всекидневна зала.

— Добре дошла в моя вълшебен свят.

Тя зяпна учудено и се озърна.

Подобно на офиса в центъра на града, това помещение също бе изградено на две нива и стените от гладко стъкло създаваха илюзията, че двойно високата сграда плува във въздуха. Впечатлението се подсилваше от светлината на здрача в този час, който настъпваше между залеза и нощта.

Здрачът се отразяваше в черния гранитен под, а кожените канапета, столове и табуретки с прозрачни луситови крака сякаш бяха увиснали във въздуха. Светлината на угасващия ден струеше в старинната гръцка колекция, датираща от бронзовия век — безлики мраморни глави, гладки чаши и стилизирани фигури, красиво подредени върху вградените черни лакирани рафтове. Тя изпълваше със сияние спираловидната прозрачна луситова стълба, която се виеше без парапет до самия покрив, обливаше в пламък двата гигантски бронзови сфинкса, изтегнати върху високи до кръста мраморни постаменти, подобни на странни лунни видения в пустинята. Светлината блестеше в полираната стоманена повърхност на овална камина, която се извисяваше над леко вдлъбнат черен блок от гладък гранитен камък, отразяваше се в стъклените маси и подобния на огледало алуминиев таван и превръщаше грапавите бетонни, стени с изображения на вкаменелости в грамадна вековна пещера.

Залата бе неземно тиха. Многопластовото остъкление изолираше шумовете на града. Единственият звук, който долиташе от дъното на помещението, бе тиха, напевна японска мелодия.

— Майчице — промълви Едуина едва чуто. Това бе едничкото нещо, което можа да издума.

— Позволи ми да взема палтото ти.

— Палтото… О, разбира се.

Дрехата се плъзна по раменете й. Замаяният й поглед поглъщаше всичко наоколо.

— Веднага се връщам — каза той и грижливо пое, коженото палто. — Трябва да проверя какво става в кухнята. Напитките и ледът са отсреща — посочи той към циментовия бар, който опасваше от край до край една от вътрешните стени. — Налей си.

Тя се отправи нататък и металните й токчета звъннаха по огледалната повърхност на гранита. В циментовия бар бяха вградени две прозрачни луситови мивки, а нарочно оголените тръби се виеха подобно на змии по стената. Млечнозелена китайска купа от династията Юан служеше като кофичка за лед. Там имаше също кристален сервиз и отворена бутилка с чудесно изстудено шампанско „Кристал“.

Едуина си наля от него и се огледа.

— Това място наистина е вълшебно — обърна се тя към Лео, когато той се върна.

— Харесва ли ти? — попита той усмихнат. — Аз го планирах. Това е едно от предимствата да изградиш свой собствен блок. Дава ти свободата, от която се нуждаеш, за да постигнеш точно това, което искаш.

— Наистина ли този блок е твой?

Тя не разбра защо това я учуди, но точно така се получи.

— Всъщност той е кооперация. Предполагам, ще кажеш, че всеки, който живее в един блок, притежава част от него. Но все пак аз съм този, който го планира, финансира и построи. А една от моите компании осъществи продажбата на апартаментите.

— Естествено ти запази най-хубавия за себе си — подхвърли тя хитро.

— Разбира се — съгласи се той се разсмя, а после отиде да си налее чаша шампанско.

На устните й трепна лека усмивка.

— Кажи ми, Лео, има ли на този свят нещо, от което да не си намазал?

— Наистина няма — отвърна той с ослепително бяла усмивка. — Извличам изгода от всяко нещо. — Той вдигна тържествено чашата си. — Да пием за най-красивата жена на света.

Едуина се изчерви и също вдигна чаша.

— Пия за най-красивия лъжец и за това, което направи възможно тази фантазия.

Ръката, която държеше чашата, изписа широк кръг.

— Амин! Нямам нищо против този тост.

Едуина постави чашата на масата.

— Позволяваш ли ми да разгледам това очарователно място?

— Моля — подкани я той с любезен жест.

Тя започна да обикаля, като разглеждаше с възхищение гръцките произведения на изкуството и великолепната хармонираща смесица от съвременна мебелировка и антика.

— Какво има там горе? — попита тя и вдигна глава да разгледа прозрачната вита стълба.

— Скулптурна градина. Ще ти я покажа, след като се нахраним.

Вечеряха в залата, небрежно подгънали крака върху дългия, покрит с мека кожа диван. Съдовете бяха китайски — чинии в стил „династия Сонг“ с изящно покритие. Храната бе японска, приготвена от самия него с помощта на бамбукова преса. Виното беше френско — още една бутилка превъзходно шампанско „Кристал“.

— Между другото — подхвърли тя, докато си вземаше парченце мида с пръчките, — ще ти кажа нещо, но внимавай да не откачиш. Спонсорирах ревюто в Саутхемптън с 20000 долара — завърши тя и отхапа предпазливо от грамадната мида.

Той се взря в нея.

— Двайсет хиляди ли каза?

Тя кимна с глава и преглътна.

— Не се безпокой. — Вдигна успокоително пръчките и добави. — Парите са от фонда за социални връзки и не се облагат с данъци.

— Да, но… бива ли да ги изръсиш за модното шоу? Мислех, че въртим търговска дейност.

— Така е — отговори тя самодоволно, — но в момента се организира благотворително представление, което съвпада с откриването на изложбената къща. Зная, че предстои още работа, но идеята ми хрумна още щом разбрах за това. Двайсетте хиляди помогнаха много. Тези вълшебни долари вършат наистина чудеса.

— Кога се очаква да се проведе ревюто?

— Представи си — в същата седмица, когато празнуваме Деня на паметта. В това се състои и цялата прелест.

— Шегуваш се! — в гласа му прозвуча недоверие.

— Съвсем не. Ще се проведе само няколко дни преди официалното откриване на къщата. Двете неща ще се свържат чудесно. Сега предстои да чуеш най-интересното.

— Още ли има?

— Има, разбира се. Приготви се за най-голямата изненада — каза тя и направи драматична пауза.

— Да? — попита той и зачака.

— Анук де Рискал е назначена за председател на изложбената къща — изгука тя.

— Тогава как изобщо си я склонила да покаже твоите облекла? Като знам какви са взаимоотношенията ви, мисля, че тя по-скоро би се съпротивлявала със зъби и…

Едуина се усмихна доволно.

— Не би могла, защото, виждаш ли, тя все още не знае. Анук не е в града от две седмици.

— И ти просто се възползва от това обстоятелство, като се обърна към членовете на комисията, така ли?

— Просто намекнах няколко пъти.

— Например това, че ще отпуснеш средствата ли?

— Точно така. И, слава богу, те веднага дадоха съгласието си, без дори да дочакат завръщането на Анук!

— Представям си как ще приеме точно тази новина! — разсмя се той. — Знаеш ли — добави той с възхищение, — ти никога не преставащ да ме учудваш. — После поклати въпросително глава. — Не зная как постигаш всичко това, но и десетократно по-голямо дарение, направено от някой друг, не би могло да създаде по-добра реклама на събитието.

— Слушай нататък, става още по-забавно. Първо, това че Антонио де Рискал даде съгласието си още много, много отдавна.

— Шегуваш се! — сега той я гледаше със зяпнала уста.

— Разбира се, това стана преди той да узнае, че ще представлява мен. Помни какво ти казвам, той няма да посмее да ми откаже сега, когато става дума за благотворителна дейност. Второ, въпреки че Анук все още не знае, в качеството си на председател тя ще бъде принудена да облече моделите на въпросната им създателка — т.е. моите! Тя и това не може да откаже, тъй като е в реда на традицията.

Той избухна в смях.

— Ти си наистина голямо нещо, Едс!

— Старая се — отвърна възторжено тя. — Наистина се старая!

— И ти гарантирам, че ще успееш. — Той продължаваше да се смее. Взе с пръчките едно малко „маки“ и й го подаде. — Не забравяй да ядеш. Ето, вземи това.

Тя отвори послушно уста, пое го със зъби и бавно задъвка.

— Харесва ли ти?

— Великолепно е — кимна доволно тя.

— Добре — усмихна се той. — Приготвих го специално за теб.

— Съвсем сам — погледна го тя под око — или си го поръчал навън и сега ме лъжеш?

— Приготвиха го моите собствени сръчни ръце.

Едуина остави пръчките върху чинията, тъй като не знаеше какво да опита след това. Погледна усмихнато към Лео.

— Знаеш ли? Един ден ще станеш чудесен съпруг и ще ощастливиш някоя жена.

Нещо трепна в дъното на очите му.

— Тя ли ще бъде щастлива — в гласа му звънна странна нотка — или аз?

— Тя, разбира се — побърза да каже Едуина, — определено тя.

Той задържа погледа й.

— Тогава ти наистина ще бъдеш щастлива, така ли? — попита я тихо.

Тя тъкмо бе посегнала към морските таралежи.

— Н-не те разбирам.

Смехът й секна и тя стана изведнъж сериозна.

— Омъжи се за мене, Едс — промълви той тихо. — Нека бъдем щастливи двамата заедно.

Ръката й потрепери и изпусна залъка.

— Остави тези шеги — прошепна укоризнено тя.

Той я гледа дълго и втренчено.

— Не се шегувам.

— Лео… — Тя се изкашля и остави пръчките. — Аз наистина те харесвам. Знаеш, че е така. Но… но едва ли може да се каже, че те познавам. Имам чувството, че всичко около теб е обгърнато в тайнственост.

Той сви рамене.

— Няма нищо особено, което да заслужава внимание.

Тя се усмихна.

— Напротив. Сигурна съм, че има. Около теб има много тайни, които трябва да се разбулят.

— Значи ли това, че отхвърляш предложението ми?

Тя продължи да го гледа в очите:

— Не — отвърна замислено и сериозно, — не го отхвърлям. Нито пък искам да сложа край на тази романтична вечер. Но тъй като се познаваме отскоро, смятам, че е още много рано за такава сериозна стъпка. Веднъж постъпих прибързано и се омъжих. Искам, ако се венчая в бъдеще, да е завинаги.

— Обичам те — прошепна той — и винаги ще те обичам.

Изведнъж й се прииска да се върне към реалността. Нещата бяха придобили неочакван обрат. Необходимо й беше време да ги осмисли.

— Защо не ме заведеш да разгледам скулптурните фигури в градината? — предложи тя.

— Добре. Но си вземи палтото. На тази височина навън е много студено. И не е зле да събуеш обувките си. Можеш да паднеш по стълбите.

Тя кимна с глава и бързо свали обувките си с високи токове.

Прозрачната вита стълба беше не само коварна, но и доста страшна. А навън бе не просто студено, а леденостудено. И вятърът духаше страшно. Направо я раздираше.

Тя се загърна плътно в палтото си.

Скулптурната градина бе огромна — покриваше целия покрив. Под краката се простираше океан от гладки речни камъчета. Всичко наоколо беше осеяно със скулптури.

Майо, Роден, Хенри Мур и Арп. Всяка статуя беше специално осветена и имаше странен вид, сякаш витаеше високо в тъмнината. Отвъд блещукащите светлини на Манхатън се въздигаха в кадифето на нощта, а мостовете над река Ийст бяха наниз от бисерни светлинни огърлици.

— Колко е красиво, Лео! — промълви тя. — Господи! Та ти имаш тук цял музей! А гледката! О, божичко! — Тя внезапно се вкопчи отчаяно в него.

— Какво има?

Тя посочи. Стояха близо до края на покрива и тя беше осъзнала изведнъж, че никъде не се вижда тухлена стена или метален парапет. Просто нямаше нищо! Покриват свършваше внезапно.

— Лео! — каза тя едва чуто.

— Ако се вгледаш внимателно, ще видиш, че в действителност има парапет.

Тя погледна. Да, имаше, но това беше слаба утеха. Високото до кръста прозрачно стъкло създаваше илюзията, че няма никаква преграда.

— Не се безпокой — й каза Лео. — Няма опасност. Това стъкло е специално. Виж!

Той го удари силно, но то дори не се поклати.

Тя се наведе напред да го разгледа, но се олюля, и се дръпна рязко назад.

Той я хвана.

— Добре ли си? — попита я загрижено.

Тя обви ръце около врата му.

— Става ми лошо! — прошепна тя. — Мразя височината!

Той сякаш не беше я чул. Очите му не се откъсваха от града.

— Погледни светлините. Едс! — посочи той към бисерните здания, които ги заобикаляха от всички страни. — Знаеш ли какво е това?

— Да — отвърна тя с отпаднал глас и зарови лице в топлата прегръдка. Не искаше и не можеше да погледне.

— Това е Манхатън. Едс! Центърът на вселената!

Тя кимна с глава.

— Остани с мен, Едс, и всичко това ще бъде твое.

Едуина преодоля страха си, отвори очи и го погледна.

— Приличаш на дявол, който се мъчи да ме съблазни.

Той отметна глава назад и гръмогласният му смях се понесе с вятъра.

— Можем ли… да се върнем сега? Тук е адски студено.

— Разбира се. Не знаех, че толкова се боиш от високото.

Той я прегърна и нежно я целуна. Изведнъж чувството на студ изчезна. Сякаш леденият вятър бе станал приятно топъл.

— Хайде да се любим, Лео! — предложи тя с прегракнал глас. — Да слезем долу и да отпразнуваме живота!

Той я отстрани бавно.

— Не — отговори тихо и поклати глава. — Не още. Виждаш ли, аз вярвам, че сексът трябва да дойде след брака.

60

— Кучки! — изкрещя Анук де Рискал. Грабна списанието „Уиминс уеър дейли“ и го запрати в другия край на трапезарията. Беше изпаднала в пристъп на буйна ярост. — Неблагодарни, жалки, отвратителни кучки! Какви долни, какви подли удари в гърба! И то да го разбера от „Уиминс уеър дейли“. Ох, какво унижение, Антонио! Само като си представя, че съм председател на комисията за изложбената къща, а всички тези гласуват зад гърба ми!

— Успокой се, скъпа, било каквото било! — успокояваше я Антонио и отпиваше от сутрешното си кафе, докато очите му шареха по колоната в „Уол стрийт джърнал“, която съдържаше борсови извлечения. — Ако не беше ходила в Швейцария за тези тъпи инжекции, щеше да имаш право на мнение. Всъщност наистина не си заслужава да се тормозиш толкова.

— Не си заслужава ли? — Анук направо се задъха. Протегна врат през масата и черните й очи се опулиха и светнаха гневно. — Те се гаврят с нас, Антонио. Гаврят се с теб! Ние не просто загубихме стотици хиляди от безплатната реклама… — блъсна тя с длан по масата с такава ярост, че чашите и приборите подскочиха. — Помисли само за загубения престиж! Не знам дали бих могла да погледна хората в очите след всичко това. Наистина не знам.

— Анук, знаеш, че можеш. Нищо, абсолютно нищо не е в състояние да те победи.

— Следва ли да ти напомня, скъпи, че изложбената къща в Саутхемптън не е просто „нищо“? — изсъска тя. — Като си помисля само, че тези тъпачки в комисията избраха онази боядисана маймуна Едуина пред теб да открие модното ревю! Това е наистина последната капка, която препълва чашата. — Тя се облегна отново назад с ненавист в очите. — Възнамерявам да се откажа от председателството, но не преди да извия вратовете на онези мърши в комисията!

— И да изгниеш в някой затвор за лесбийки — засмя се Антонио. — Тогава, скъпа, ще бъдеш по-близо до рая от всеки друг път.

— Няма нищо смешно! — смъмри го тя и забарабани с тъмночервения си маникюр по масата. — Казвам ти, Антонио, че няма да отида на откриването, а и ти също няма да ходиш. Ще откажем. Да! Всъщност ще кажа на всички, че обявявам бойкот!

— Боя се, че никой няма да те разбере, скъпа. Знаеш, че откриването на изложбената къща е открай време обществена проява в началото на всеки сезон в Саутхамптън. Освен това, дори и ние не можем да откажем да отидем. Всяка жена, която посещава изложбата, купува ежегодно мои рокли и всякакви облекла на стойност десетки хиляди долари… Много добре знаеш, че не мога да си спечеля врагове в тяхното лице.

— Сякаш са ти приятели! — озъби се Анук. — Казвам ти, Антонио, ще го преживеем някак. Не се заблуждавай — онези вещици в комисията извъртяха този номер нарочно, за да ни объркат.

— Дали са го направили нарочно или не — каза той примирително, — няма връщане назад. Във всеки случай аз нямам монопол над благотворителните модни изложби. Кой знае? Може Едуина наистина да е талантлива.

— Едуина! — изпръхтя презрително Анук. — Ами!

Антонио сви рамене.

— Трябва все пак да признаеш, че тя върши нещо полезно. Може би беше грешка, че не й даде мястото на Рубио.

Анук присви очи.

— А кой беше виновен за това? — изсъска тя. — Нима мен завари Дорис Бъклин да се чукам с онзи?

Антонио се изчерви виновно и бързо тикна нос във вестника.

Анук се пресегна да вземе сребърния грузински кафеник и си наля половин чаша кафе с треперещи пръсти.

— Този път победата може да е на страната на Е. Дж. Робинсън — стисна устни тя и тръсна решително кафеника на масата, — но много скоро ще й стане ясно, че колкото и да се смята за умна, в този град винаги е имало, има и ще има място само за един — Антонио де Рискал!

Антонио остави вестника и се усмихна от другия край на масата.

— Ти винаги си била най-верният ми съюзник, Анук.

Тя сякаш не го чу.

— Много по-добре щеше да бъде, ако бяха избрали Оскар де ла Рента — продължи упорито тя. — Но Едуина! Боли ме, Антонио! Ужасно ме боли! И като си помисля, че тя е научила целия занаят от теб. Това най-много ме боли. Не, Антонио, няма да отстъпя. Ние няма да отидем на откриването! — отсече тя и вдигна чашата към устата си.

На вратата се появи Банстед и тихо се изкашля:

— Извинете, мадам — изрецитира той сериозно, загледан някъде в пространството.

Анук ядосано тръсна чашата върху масата:

— Какво има, Банстед? — попита троснато тя.

— Мистър Лео Флъд иска да говори с вас по телефона, мадам.

Анук замръзна на мястото си. Обажда се Лео Флъд. Лео Флъд, който е на страната на Едуина! Каква наглост! Какъв мръсник!

Тя излезе бързо от вцепенението си. Скочи гневно на крака, грабна телефона от шкафа и вдигна слушалката. Внезапно, като по чудо, лицето и се проясни.

— Лео! Шери! — загука тя. — Колко хубаво, че ми се обаждаш. На какво дължа тази чест?… Аз — церемониален майстор! Но аз си мислех, че ти и Едуина… О, разбира се, не може да става дума за сблъскване на интереси! Дрехите на Антонио и Едуина имат различни пазари… Разбирам… С удоволствие, миличък, ще бъда поласкана… Разбира се… И Антонио да представи колекцията й? Ще го направи с удоволствие. Виж какво, скъпи, обещавам да се облека в най-скромната… Какво? Трябва да нося една от нейните!… Д-да…, аз… разбирам. Имаш право, церемониал майсторът трябва да бъде част от… от модното шоу — гласът на Анук потрепери при последните думи. — Не, не съм разстроена, скъпи… да, да, Лео… Чао.

Анук тръшна телефона и се изправи, размахала юмруци във въздуха.

Антонио се уплаши. Тя имаше вид сякаш всеки момент ще получи удар. От устата й излизаше звук, подобен на р-р-р-р-р…

— Значи все пак ще ходим на откриването на изложбената къща — каза той спокойно.

— О, скъпи! — простена Анук и драматично заудря челото си със стиснат юмрук. — Какво да правя?

— Скъпа! Какво има сега?

— Към болката се прибавя и обида! О, Антонио, Антонио! — виеше Анук. — Ще трябва да нося една от дрехите на онази кучка Едуина! Ще умра, Антонио!

— Защо не откажеш, скъпа?

Тя се обърна към него:

— Да откажа! Ти си се побъркал, Антонио! Знаеш, че не мога. Още повече че Лео Флъд ежегодно отпуска безвъзмездно десетки милиони долари. Отпуска ги за благотворителна дейност, която аз председателствам. Благоволение, за което трябва да моля него. О, Антонио, ще умра! Просто ще умра!

61

Законът на Мърфи: ако нещата тръгнат зле, нищо не може да се направи.

Нещата тръгнаха зле.

И то много.

Предишната нощ на 14-и април се спукаха тръбите на пода и таванът на Лидия Клаусен Зееме в изложбената къща в Саутхемптън се продъни. Без да се броят повредите, които наводнението причини на стените. Синята боя върху ламперията, завършена само три дни преди това, се поду и започна да се лющи.

Това не бе просто двупластова обикновена боя. Състоеше се от осем различни пласта, в които цветовете бяха смесени по особен начин. Всеки пласт бе внимателно грундиран, преди да бъде нанесен върху другия.

Цялата тази процедура бе отнела три седмици.

Сега всичко беше разрушено.

— Ще трябва да изчегъртам боята до дъно и да започна боядисването отначало — стенеше Лидия. — Това е краят! Последната, най-последната капка, която прелива чашата!

— Успокой се, мила — каза Анук, която беше нахлула да огледа повредата, с безжичен телефон в ръката. — Изключих водата и маняна ще дойдат водопроводчиците.

— Това едва ли ще задържи боята да не падне! — стенеше Лидия.

Анук се огледа и се намръщи.

От хола внезапно долетяха гневни гласове:

— Вашите хора ще развалят вратите ми с това блъскане — крещеше мъжки глас. — Вижте тези трески! Господи, ще припадна!

— Стой! — извика друг мъж.

— Ще те убия, говедо такова! Ще те удуша!

— Господи! — въздъхна Анук. — Страстите се нажежават. — Тя се протегна и погали ръката на Лидия. — Извини ме за момент, мила. Ако не се намеся, нашите приятели — декоратори — ще се наръгат с шишовете на завесите.

Бу Бу Липинкот влезе в същия момент, когато Анук напусна стаята. Тя изкриви лице, когато наблизо запищя мраморната резачка. Всичко това можеше да подлуди човек. Навън и навътре из цялата къща сновяха работници, подобни на трудолюбиви мравки, които пъплят по мравуняк. Пронизителният вой на каменорезачките, писъкът на електрическите триони и неумолимият грохот на чуковете лазеха по нервите на хората. Още по-лоши бяха зловонието и тежките миризми на канализация и маслени бои.

— Никога вече! — закле се Лидия през стиснати зъби. — Това е краят, Бу Бу. Ако някой в бъдеще спомене думите „модна изложбена къща“, ще напусна! — Тя се отпусна в покрития с найлон стол, модел „Риджънси“ и свъси вежди. — Ще замина в планината!

— И аз ще те последвам — заяви партньорката й. — Аз също изгубих търпение. Кой може да понесе подобно мъчение? Във всеки случай, не и аз. — Тя дръпна един стол и седна до Лилия.

Лидия изпищя:

— Върни веднага стола на мястото му! — посочи с разтреперан пръст към другия край на камината.

— Ще го сложа обратно — отвърна спокойно Бу Бу. — Но първо ще трябва да се изправя на крака. Те ме оставиха без сили!

— Дявол да те вземе! — изкрещя Лидия и скочи на крака. — Не ме ли чуваш?

— Я се успокой — посъветва я Бу Бу. — Защо се нахвърляш върху мене? Да не би аз да съм причинила наводнението?

— Веднага сложи стола на мястото му! — заповяда Лидия. — Това е моята стая! Върви и оправяй нещата в своята!

Бу Бу я погледна мълчаливо. После стана и без да продума нищо, постави стола обратно.

— Шест сантиметра вдясно! — нареди Лидия с ръце на кръста.

Бу Бу мръдна послушно стола и без да погледне повече назад, изправи гордо гръб и напусна стаята.

Навън през прозореца изплува фигурата на бояджия, увиснал на въжето на един скрипец. Той надзърна в стаята, видя Лидия и помаха с ръка.

— Здравей, готина. Да си изтупаме среща, а?

Бояджията сви устни в цинична целувка и поклати език.

Вън от себе си, Лидия се приближи решително до прозореца и го затръшна. В отговор той нарисува върху стъклото огромен пенис с тестиси.

От друг прозорец долетя пронизителен писък:

— Напускам! — викаше един работник. — Вие сте луда, госпожо! Щом не ви харесва, направете си го сама.

— Копеле! — крещеше женски глас. — Крадливо копеле!

Лидия скръцна със зъби. Напрежението, създадено от трийсет и деветимата дизайнери и техните екипи, работещи под един и същ покрив, изкарваше на показ най-лошите им черти.

Никога.

Никога повече.

Ако следващия път някой каже „изложбена къща“, тя ще му покаже къде зимуват раците.

Законът на Мърфи: ако нещата тръгнат зле, нищо не може да се направи.

Нещата тръгнаха зле.

И то много.

Едуина имаше чувството, че се намира в преса.

Всичко, свързано с „Едуина Дж.“ беше изцяло нейно задължение — от планирането на всеки модел, което трябваше да отговаря на концепцията „Едуина Дж.“, до неговото крайно изпълнение от производителите, с които беше сключила договор. Контролът на качеството, пласментът на пазара, определянето на цените, рекламата и осигуряването на складовете — всичко това лежеше на нейните плещи.

Стратегията на разпродажбите, рекламната кампания, финансовите планове, бюджетите.

Пътувания от единия до другия край на континента, за да ускори бъдещия пласмент на новата колекция и да организира модни ревюта. Често заминаваше сутринта, уговаряше доставките в даден търговски обект и се връщаше по тъмно.

Ухажваше издатели на модни списания по време на обеди, измъкваше обещания за оферти от изпълнителни директори на универсални магазини и водеше битки за разкриване на бутици „Едуина Дж.“ в други големи магазини. Това последното й бе и най-трудно. Всеки деятел в света на модата се бореше със зъби и нокти за малкото свободно местенце търговска площ. Надпреварата беше наистина убийствена.

Всички се бореха за върха.

Странно, но се оказа, че утвърждаването на новата тенденция „Едуина Дж.“ имаше най-голям успех. Нейните хитроумни авангардни идеи с компютризиран брой търговски продукти, които се сменяха непрекъснато, й осигуряваха непоклатими сделки.

Започна с Мейсис. Винаги начело в търсенето на нови пазари, те предоставиха площ за първия й бутик, както и за своя най-мощен манхатънски магазин. Поръчаха по един бутик и за всеки от сателитните си магазини.

Мейсис бяха също тези, които щяха да организират официално гала тържество за „Едуина Дж.“ в деня след откриването на колекцията в саутхемптънската изложбена къща.

Това бе типично в стила на Мейсис при осъществяването на търговската им дейност. С други думи, въвеждането на колекцията на „Едуина Дж.“ щеше да се превърне в събитие за град Ню Йорк.

За Едуина седмицата на Деня на паметта се превърна в нещо, което очакваше с огромно нетърпение и страх. Но благодарение на Мейсис напрежението и започна да спада. Други универсални магазини решиха, че след като Мейсис обсипват „Едуина Дж.“ с внимание, то следва, че очакват значителен успех и побързаха да последват примера им и също да разкрият бутици.

И така бавно, но сигурно, веригата на „Едуина Дж.“ започна да се очертава. За да не забравя местонахождението на отделните си бутици, Едуина закачи карта на Съединените щати на стената в офиса си. Всеки път, когато някой магазин разкриваше бутик на „Едуина Дж.“, тя забиваше цветно кабарче върху града, където се намираше магазинът. С течение на времето картата започнала изглежда сякаш бе посипана с конфети.

Златните кабарчета обозначаваха магазините на Мейсис.

Червените — Неймън-Маркус.

Зелените — Шаклбъри-Принс.

Жълтите — Блумингдейл.

Сребърните — Нордстръм.

А сините — Маршъл Фийлд.

Мечтата ставаше действителност.

Но винаги съществуваха проблеми.

Например шовинизъм.

Въпреки растящия брой жени, които притежаваха или управляваха редица модни къщи, магазините, продаващи стоката им, бяха изпяло завладени от мъжко изпълнително ръководство. Жените, особено силно привлекателните, ставаха лесна плячка. Често атакуваха Едуина и номерът беше да отклони атаките, без да провали сделката.

Тя скоро се научи да отказва на мъжете, без да засяга мъжкото им достойнство.

Но това беше най-малката причина за безпокойство.

Най-голямата бе готовата продукция и нейната срочна дистрибуция.

Некачествена изработка, пожар в един от складовете, стачка на транспортни работници — проблемите се трупаха без предупреждение от всички страни и изглеждаха нерешими.

Все пак успя да се справи някак с тях.

Настоя некачествената продукция да се преработи за сметка на производителя и то „незабавно, калпазанино, или ще те накажа така, че топките ти ще изсъхнат и ще окапят“.

Повредените от пушека в склада дрехи трябваше да се заменят и то бързо за сметка на „Едуина Дж.“ до влизане в сила на застраховката.

Стачката на транспортните работници я накара да потърси алтернативни средства за транспорт. Бутиците и рафтовете с дрехи, които ги следваха, започнаха да се изпращат по въздуха, което бе и по-скъпо.

Понякога й се струваше, че целият й живот се състои само от решаването на проблеми. Единствените, които не можеше да реши, бяха нейните собствени.

Страдаше личният й живот. Просто нямаше време за него.

Работа. Цялата й енергия и порив бяха насочени към работа, работа и пак работа.

— Скоро — обеща си тя. — Щом „Едуина Дж.“ стъпи на крака, ще мога да започна нормален живот.

Това се превърна в нейна заветна мечта — да започне нормален живот.

Скоро. Винаги думата „скоро“.

Една вечер, когато се върна вкъщи толкова късно, че Алелуйа беше дълбоко заспала, тя взе решение. На следващия ден по време на закуската подхвърли идеята на дъщеря си.

— Ал, миличка, какво ще кажеш за Хавайските острови?

— Искаш да кажеш Диамантения остров? Сърфинг, слънце и вода, така ли?

Едуина се усмихна:

— Точно това искам да кажа.

— Ох, мамо — въздъхна Алелуйа. — Забрави го. Това са мечти.

Едуина премигна.

— Не, не са мечти — възрази тя. — Съвсем сериозно ти говоря.

— Тогава защо не изчакаш да ми го кажеш, когато наистина му дойде времето. Съгласна ли си?

Едуина кимна с глава. Нима дъщеря й знаеше нещо, което тя самата не знае? Или мечтата й наистина бе толкова несъстоятелна, че дори и едно тринайсетгодишно дете можеше да види това.

Едно нещо бе сигурно. Тя наистина трябваше да започнела води по-нормален живот. И колкото по-скоро, толкова по-добре.

„Само работа и никакъв отдих — помисли си тъжно тя, — и ето те остаряла.“

Въздъхна тихо. Нищо друго не страдаше толкова много, колкото половият й живот. Тя почти не отделяше време за него.

Сексът за нея означаваше Р. Л. Шаклбъри. Веднъж на около две седмици тя пренастройваше програмата си и си позволяваше кратка вечеря и търкулваме в леглото с него. Р. Л. бе великолепен любовник и времето, в което бяха разделени, оставяше в сърцето й болезнена празнота.

През следващата седмица тя отново пренастройваше програмата си, за да отлели време за Лео Флъд. Той бе неизменно точен — изключително галантен кавалер. Никога не си позволи физически контакт с нея — нещо, за което тя силно копнееше.

Всеки път, когато го видеше, той заговаряше за женитба.

— Все още чакам да кажеш „да“.

Тя винаги се извиняваше, че още не е решила, но наистина мисли сериозно по въпроса.

Всъщност тя просто не можеше да реши, но знаеше, че рано или късно ще трябва да го направи. Не можеше да продължава вечно играта с Р. Л. и Лео. Две половини живот не правят един цял живот.

Но кой от двамата да бъде? Лео? Или Р. Л.?

Не знаеше.

62

— Стана близо три месеца, шефе — каза Кармен Толедо. — Никой от съгледвачите още не е докладвал нищо. Мислите, знае, че я охраняваме ли?

Тя погледна Фред Косина с черните си блестящи латиноамерикански очи.

Той изсумтя и сви широките си рамене.

— Проклет да съм, ако знам, Кармен. Хората ни са добре прикрити. — Той измъкна огромния сандвич от хартията на скута си и от ъгълчето на устата му провисна ивица зеле. — Някои хора подушват ченгетата от една миля разстояние — продължи той, без да престава да дъвче.

— Да, но как е разбрал? — настоя Кармен. — Ние изпратихме ченгетата в клиниката като обикновени пациенти. Онази полицайка се престори на прислужница от съседния дом. Едно от ченгетата изигра номер, че е шофьор на лимузината на Били Доун. Освен това използваме специални камиони, телефонизирани фургони и полицейски коли без отличителни знаци.

Той всмукна в уста висящата ивичка зеле.

— Така е, както ти казах. Може би ни надушва. — Той преглътна залъка си и счупи капачето на изстудената кутия с газирана вода. Подаде и я, но тя поклати глава. — Говори ли с тях? — попита той, преди да отпие.

Тя кимна.

— Да, говорих с Били Доун. Но не и с доктора. Той беше зает.

— Как е тя? Държи ли се?

— Добре е — тя кимна отново с глава. — Тя е много храбро момиче. Но е изплашена до смърт. Настоява да заловим този злодей час по-скоро.

Той се засмя невесело.

— Не е единствената. — После отхапа отново от сандвича, избърса уста с опакото на ръката си и надзърна през предното цветно стъкло на товарния фургон. Всичко на улицата пред клиниката изглеждате нормално.

— Шефе — гласът й прозвуча странно.

Той я погледна въпросително.

— Какво ще стане, ако той не се появи скоро? Искам да кажа, ако изчака, докато снемем охраната?

— Ще я охраняваме — изръмжа Косина. — Дадох честната си дума.

— Да — отвърна със съмнение тя, — но чух днес шефа. Три смени от шест човека струват много пари на данъкоплатците. Знаеш мнението му по въпроса.

Косина отпи глътка сода.

— Не се безпокой за това. Шефът се е зарекъл да залови този мерзавец. Ще назначи дори и баба си да помага, ако реши, че това ще свърши работа. А ако се наложи, аз сам ще я пазя, дори за сметка на почивките ми. Имам право на два и половина месеца отпуска.

Тя внезапно се засмя.

— Аз също ще ползвам скоро триседмична отпуска — каза тя. Радиостанцията изпука. Тя взе слушалката, послуша и се обърна към партньора си. — Обажда се Стю, шефе. Каза, че ще излизат да обядват. Ще бъдат в шербургския ресторант на Пето авеню.

— Добре — изсумтя той. — Накарай Розентал и Джеферсън да размърдат задниците си. Искам ги в ресторанта преди другите.

— Окей, шефе — израпортува тя и заговори по микрофона.

— И им кажи да не осерат нещата — изръмжа той и отхапа още едно парче от сандвича. — Не можем да позволим никакви лайняни работи.

— Сигурен ли си, че те все още ни охраняват? — попита Били Доун, когато седнаха в ресторанта. — Изобщо не ги видях да ни следват.

— Това е, защото действат под прикритие — отговори Дънкан, леко усмихнат. — Ние не бива да ги забелязваме. Но те са някъде наоколо.

— Вероятно имаш право. Работата е в това, че вече не издържам. Нервите ми са опънати до скъсване и непрекъснато се стряскам.

Били млъкна, когато до тях се приближи келнерът с напитките. Тя взе чаша бяло вино и бързо отпи.

Дънкан се пресегна през масата и взе ръката й в своята.

— Не бива да се разстройваш така — каза нежно той. — Трябва да повярваш, че те са наблизо и те пазят. Още повече, трябва да забравиш всичко, което ти се случи.

— Как бих могла, след това, което стана с Оби и Ермин? — Очите й се наляха със сълзи. — Докторе, Ермин загина по време на второто нападение в дома ми! Първият път той нападна квартирата, в която живеехме заедно с Оби, а след това твоята къща!

— Нашата къща — поправи я меко той.

Тя кимна разсеяно.

— Това ме кара да се чувствам осквернена! Дори след всичките тези месеци. Щом е могъл да влезе два пъти…

— Няма да влезе повече! — натърти Дънкан.

Тя се усмихна безпомощно.

— Не зная дали няма да откача, ако наистина успее да влезе.

Келнерът се върна на масата с телефон в ръката.

— Търсят мис Доун по телефона.

Дънкан я погледна въпросително.

— Сигурно е Олимпия, — въздъхна Били и се опита да се усмихне дружелюбно на келнера. — Ще приема разговора — кимна тя и проследи как той включи телефона в контакта до масата. — Да? — попита в телефонната слушалка и се намръщи. — Ало? Ало? — после двамата с Дънкан размениха погледи. — Ало? — повтори тя, този път по-силно. — Има ли някой там?

Тогава по жицата пропълзя шепот, който избухна в ушите й.

— Зная, че те следят сладурче, затова ще почакам още малко! Но те няма да те пазят вечно, нали така? Междувременно грижи се за косата си! Да не си посмяла да я отрежеш! Тя е моя!

— К-к-как разбрахте, че съм тук? — промълви тя.

— Винаги знам къде си! Помни едно — можеш да бягаш и да се криеш колкото си искаш, но аз винаги ще те намеря! Ще знам винаги къде си!

Връзката внезапно прекъсна.

Тя изтърва слушалката на масата. Лицето й бе побеляло.

— Били! — повика я Дънкан и се наведе към нея. — Били! Какво ти е?

— Това беше той! — прошепна тя, стиснала длани и забила нокти в китките си. — Той! Божичко, докторе, страх ме е! Той ще чака, докато престанат да ме пазят. Ох, кажи ми какво да правя!

63

Едуина огледа офиса си. Стените бяха покрити с подвижни ракли за дрехи. Ракли имаше дори пред прозорците. Тук почти нямаше място за насъбралите се хора.

Тя седеше на дивана с Лео Флъд от дясната й страна и Р. Л. Шаклбъри, който единствен бе успял да види цялата й колекция, от лявата. Джек Петроне, директорът на „Карлайл-Петроне ад ейджънси“ и Уилям Питърс, директорът на нейната агенция по печата, седяха на двете табуретки отпред. Зад сгъваем параван в ъгъла Били Доун се преобличаше с помощта на гардеробиерката. А непосредствено зад Едуина седеше Лиз с писалка и тефтер в ръка, готова да записва.

Едуина кимна и Лиз включи портативния касетофон. Гръмна осъвременена интерпретация на боса нова в изпълнение на Бася. Всички очи се извърнаха към паравана, иззад който се появи грациозната Били Доун. Беше облечена в черни чорапи с шарка от ситни червени точици, черни обувки и черна къса рокля, украсена с големи и влажни на вид червени сърца. Аксесоарите й се състояха от червени ръкавици и червени сърцевидни обеци. В ръката си държеше блестяща червена картонена изрезка, приличаща на близалка, във формата на сърце. Тя се промъкна умело между дивана и столовете, завъртя се два пъти, за да открои модела от всички страни, и после тръгна обратно към паравана.

— Спрете музиката! — внезапно нареди Едуина.

Лиз изключи касетофона и Били Доун се закова на място и зачака по-нататъшни нареждания.

— Какво има? — попита Джек Петроне.

— Дрехите са страхотни, макар че аз самата го казвам — заговори Едуина, — а Били Доун е наистина великолепен модел. Каквото и да облече, жените ще се, втурнат да купуват нейното облекло. Всичко това се отнася и до другите модели, разбира се, които виждате наредени тук.

— Но? — въздъхна Джек.

— Но те всички, начело с Били Доун, рекламират само висшата мода — продължи тя. — Не виждате ли? Те могат да изглеждат еднакво добре в дрехите на „Живанши“ или „де Рискал“, както и в тези на Едуина.

— Така е — намръщи се Джек. — Но все още не мога да те разбера.

— Ето какво искам да кажа. Моите дрехи преминават традиционната възрастова граница. Те могат да се носят както от четиринайсетгодишни представителки на Новата вълна, така и от техните майки.

— Вярно — съгласи се той и кимна. — Точно това харесвам и аз.

Тя се наведе към него.

— Тогава защо — попита тихо, — не използваме такива модели, които биха допаднали най-много на младите? Вярно е, че Били Доун се харесва на много жени, но тя едва ли би харесала на момичетата от Ийст Вилидж, които отпадат от училище.

— Момичетата, които отпадат от училище ли? — изкашля се Лео Флъд. — Откога те купуват скъпи дрехи?

— Може да не ги купуват те — отговори хитро Едуина, — а заможните им роднини от средната класа. Помните ли всички онези деца, които се мъчеха да подражават на Мадона, като се обличаха доскоро в корсети и скъсани дантели?

— И какво? — попита предпазливо Лео.

— Ами това, че като ги подминавахме, ние загърбихме голяма част от днешните си клиентки. Колкото и да не ни харесва, това е видео поколението, приятели. Един господ знае откъде идват всичките им пари, но мислили ли сте някога за огромната покупателна сила на днешните малчугани? Видяхте ли какво направиха с „Рибок“? Да, и още нещо. Какво стана с дребосъчетата, когато MTV правеше първите си стъпки? Познайте! Сега те навършват пълнолетие и навлизат в зряла възраст. Мисля, че няма смисъл да ви казвам какво означава всичко това. Те започват да харчат! Плащат в налични или с кредитни карти. Говорим за изграждане на стратегия. Резултатите няма да закъснеят! Трябва да мислим за всичко това, особено ако искаме „Едуина Дж.“ да се хареса на възможно най-голям спектър от населението.

— Защо не съм се сетил досега? — възкликна Лео.

— Защото твоят сектор е в „Ъпър Ийст Сайд“ и „Уол стрийт“ — отговори му Едуина. — Макар че това, което предлагам, не е в никакъв случай революция в модата. Просто трябва да бъдем в крак с времето и с това, което става на улицата.

Джек кимаше с глава.

— Виж какво, Лео — едва сдържаше вълнението си той, — може би… вероятно Едс ще постигне нещо голямо. Наистина го-ля-мо. И най-хубавото е това, че поне що се отнася до „Едуина Дж.“, идеята скъсва с традиционните демографски ограничения. Дявол го взел! — прошепна той и погледна Едуина с учудване и страхопочитание, осъзнал напълно дълбочината на казаното от нея. — Оценявайки перспективите, печалбата обещава да бъде огромна.

— И аз твърдо вярвам, че ще бъде! — заяви Едуина и махна небрежно с ръка в знак, че още отдавна е знаела това и че сега умът й вече премисля нещата далеч напред. — Но човекът, който трябва да стигне до онези момичета там — продължи тя — трябва да е млад и да е носител на същия дух. Ама наистина на същия дух! Абсолютно като тях. Днешните деца са прекалено умни, за да си падат по някого, който се преструва. Необходимо е човекът да отразява напълно съвременната тенденция и наистина да се харесва на младите. Разбирате ме, нали? Ярък представител на Новата вълна и достатъчно дързък, за да противостои на естествената елегантност на Били Доун.

Без да иска, гласът й издаде растящото й вълнение. Тя стана на крака и възбудено закрачи напред-назад.

— Разбрахте ли, приятели? Ще можем да угодим на всеки, който е на възраст между четиринайсет и четиридесет! Не чувате ли вече звъна на касите? Аз го чувам. И — добави с доволна усмивка — хубавото, тук е, че ние можем да стигнем до всички тях само с една колекция! Помислете си какво означава това! — Тя се спря и се огледа. — Е? Какво мислите? Хайде, говорете! Сега е моментът!

— Ярък представител на Новата вълна — промърмори Лео, дълбоко замислен. — Дързък. — Той почука с пръст устните си. После й се усмихна. — Харесва ми!

— Няма друг начин — каза тихо Едуина. — Това ще разшири пазара ни, който обикновено пълним с три съвършено различни колекции.

Лео се обърна към Лиз:

— Веднага се обади на Олимпия, Форд и другите агенции! Виж дали не могат да ни намерят някой дързък представител на Новата вълна!

— Да, сър — отсече Лиз, с което се опита да подчертае, че Едуина, а не той е нейният шеф. Въпреки това понечи да се запъти към вратата.

— Почакай, Лиз! — заповяда Едуина, после се обърна отново към очарованата публика с ръце на кръста. — Господа, вярвам, че вече съм открила това диво цвете, така че няма нужда да търсим по-далеч.

— Коя е тя? — попита с растящ интерес Бил Питърс — вечно припреният директор на агенцията по печата. — Известна ли е вече? Или ще трябва да я обучим от начало?

— О, бих казала, че ще се наложи да поработим с нея — отвърна неопределено Едуина, останала права. — А коя е тя, ще видите след малко. Мога да заявя само, че е била под носа ни през цялото време. — Тя млъкна и се усмихна загадъчно. — А сега, господа, позволете ми да извадя зайчето от шапката.

Седналите мъже наблюдаваха Едуина, която вдигна слушалката и набра номера на рецепцията.

— Вал, пристигна ли моята посетителка?… Добре. Веднага я изпрати в офиса ми.

Тя остави слушалката и констатира със задоволство, че всички очи са обърнати към затворената врата, знаеше, че бе събудила интереса им, в противен случай нямаше да чакат с такова нетърпение. Толкова по-добре! Беше абсолютно сигурна, че нейното „диво цвете“ нямаше да ги разочарова.

— Ще бъде тук всеки момент — обясни тя, без да има нужда.

Едва бе произнесла тези думи и на вратата прозвучаха няколко отривисти почуквалия.

— Влез! — каза Едуина, вратата зейна широко и в стаята влетя задъхана Алелуйа.

— Мамо! Наред ли е всичко? Искам да кажа, връщам се от училище и Руби ме изпраща да дойда бързо тук.

Възбуденият говор секна изведнъж, когато видя, че всички присъстващи са я зяпнали с такова внимание, както група антрополози, които разглеждат току-що изровени екземпляри.

— Я гледай — сведе тя учудено глава на една страна.

Всички стояха като втрещени, сякаш я виждаха за пръв път. Беше облечена в тенис фланелка, производство на „Кит Харинг“, къса поличка с оръфани краища, чорапогащи с фигурки на тигърчета и скъсен вариант на любимото й моторно яке без ръкави. Трицветната пънк прическа стърчеше на кичури, а ушите, вратът и китките й бяха окичени така, както би мечтал да я види всеки моден бижутер.

— Съжалявам — каза тя. — Не исках да попреча. Продължавайте да си работите. Мамо, ще те почакам отвън. Чао! — махна с ръка Алелуйа и наду гигантско розово балонче от дъвка, врътна се на пета и изхвръкна така бързо, както беше влетяла в стаята.

— Ал! — извика след нея Едуина. — Стой! Върни се, моля те, обратно!

Главата на Алелуйа се появи колебливо на вратата.

— Защо? Нямам нищо против да почакам малко.

— Има защо — отговори Едуина с усмивка на Мона Лиза, усмивка, която Алелуйа бе виждала в най-добрите и най-лошите моменти.

— Ах, да ме вземат… — промърмори под нос Джек Петроне. — Това е тя! — повиши изненадано глас. — Наистина е тя! Манна небесна!

— Какво означава това, Едс? — сепна се Лео. — Първо, излизаш с номера, че си направила най-голямото откритие на века и изведнъж ни сервираш собствената си дъщеря!

— Алелуйа е наистина най-голямото откритие на века, Лео. Имай ми доверие! Повярвай ми! Тя е въплъщение — духовен пулс, ако щеш — на днешното младо поколение.

— Хей, мамо, за какво става дума? — попита Алелуйа с присвити очи и растяща тревога. Внезапната разпаленост на майка й беше основателна причина за безпокойство. Да не би да се е преуморила, милата? Не, не беше така — реши тя. Обаче определено имаше нещо гнило. Подушваше го също както би подушила риба, престояла три дена на слънцето.

— Мистър Флъд изразява… мнението си за… твоя стил — отговори Едуина и се обърна ожесточено към Лео. — Нали така, Лео?

— Така е! — побърза да се намеси Джек Петроне и като се приближи бързо до вратата, хвана Алелуйа за ръка и я издърпа в средата на стаята. После я стисна за раменете и попита. — Какво ще кажеш да поработиш като модел?

Лицето на Алелуйа светна като купола на цирк в Рейдио Сити.

— Какво? Аз ли? А бе вие майтапите ли се? Наистина ли мислите да ме правите модел?

— Да. За илюстровани издания и модни ревюта.

Тя го погледна с възторг и се обърна въпросително към майка си.

— Ти чу какво ти каза човекът — не преставаше да се усмихва Едуина. — Ще работиш като модел също като Били Доун.

— Също като нея ли? — очите на Алелуйа се присвиха още повече и на лицето й се изписа внезапно недоверие. — Какво ще трябва да направя? Да отрежа косата си ли?

— Боже опази! Нищо няма да променяш, дете! В противен случай ще се наложи да си намерим някой друг.

Алелуйа не можеше да повярва на ушите си.

— Я гледай! Наистина ли ще си намерите?

— Ще си намерим — кимна утвърдително Джек. — Ти си просто чудесна такава, каквато си.

— Бомба! — възкликна Алелуйа. — Супер! Майко! Чули това? Обожавам го този сладур!

— Още повече ще се радваш да чуеш какво предстои — продължи Джек. — Рекламни снимки с Били Доун. Също отделни твои снимки за централни списания като „Вог“ и „Интервю“.

В този момент Уили Питърс, който досега изучаваше внимателно Алелуйа, внезапно скочи от табуретката и се намеси.

— Ще я изпратим заедно с голям екип в Монте Карло, ще направим музикални видеоклипове, също така, разбира се, ще я ангажираме в ревютата, които рекламират моделите на „Едуина Дж.“…

— … И ще конкурираме агенцията на водка „Абсолют“ — продължи да разсъждава на глас Джек, чийто изобретателен мозък работеше трескаво, — като изготвим серия от илюстровани рекламни изображения на хартиени кукли „Алелуйа“ и дрешки на „Едуина Дж.“, които ще могат да се изрязват и лепят.

— Ей, приятели, я поспрете! — отряза ги твърдо Едуина. — Разбирам вълнението ви, но почакайте. Ако все още не сте разбрали, тази идея е изцяло моя и аз ще кажа как ще се осъществи. От друга страна, момичето е непълнолетно. То е мое дете. Така че успокойте духовете си, седнете и нека обсъдим нещата едно по едно, преди да сме се увлекли съвсем. Най-напред е необходимо да подчертая това, че няма да позволя никой да експлоатира моята дъщеря.

— Ох, ма-а-амо! — викна жално Алелуйа и стрелна умолителен поглед към Едуина. — Аз искам да ме експлоатират. Умирам за това!

— Но аз не позволявам! — отсече Едуина. — Не позволявам!

Сребристосивите й очи станаха стоманени като корпуса на боен кораб в развълнувано море.

— Мамо, не ми подливай вода сега, когато се навих така. Чуваш ли?

— Не ти подливам вода — успокои я Едуина. — Имай ми доверие. Единственото, което искам, е да запазя интереса ти. Ако не внимаваме, може да станеш играчка в ръцете на тези приятели тук. Вярвай ми, те само приличат на хора.

— Е и какво? Нямам нищо против да работя и безплатно.

— Не, скъпа, не! Щом се трудиш честно, ще трябва да получаваш възнаграждение. При това в съответствие с тарифите. Също така трябва да се съобразим в някои малки неудобства, като например училището. Доколкото си спомням, още не си излязла във ваканция.

Алелуйа започна да върти в ръце увисналия край на колана, опасал късото й яке.

— Не съм — нацупи се тя. — Няма да пропадне светът, ако изпусна един-два дни.

— Изслушай ме докрай! Първо, ти нямаш никаква представа от работата на манекена.

— Е и какво? Аз схващам бързо. Били Доун също може да ми помогне! — Алелуйа погледна към Били. — Нали ще ми помогнеш? — попита тя и бадемовите й очи се изпълниха с отчаяна молба.

— Разбира се, че ще ти помогна, мила! — отвърна сърдечно Били и обгърна рамото й с ръка. — Аз самата ще те уча!

— Бомба! — извика възторжено момичето и я погледна с благодарност.

— Ти трябва да осъзнаеш какво означава всичко това — продължи Едуина, — преди да скачаш така.

— Да-да — промърмори Алелуйа и пристъпи нервно от крак на крак.

Едуина въздъхна:

— Наистина нямаш представа какво ти предстои. Противно на общоприетото мнение, кариерата на манекена далеч не е блестяща. Тя изисква адски труд.

— Е и какво? Кой се страхува от работа?

— Зная, че не се страхуваш, но ако те наемат да работиш като модел, трябва да те представлява някоя агенция. Не желаем никакви конфликти, нали така?

— Мисля, че да.

— Добре. Ето защо утре, веднага след училище, ще бъдеш представена на „Олимпия Модълс“. Позволих си да ти уредя среща.

— Браво, мамо! — извика възхитена Алелуйа. — Ти си гений!

Тя заподскача възбудено напред-назад. Виждаше далеч пред себе си. Модни ревюта! Рекламни видеоклипове! Слава!

64

Момичета, момичета, момичета.

Истински момичета, седнали и застанали прави до облицовани в сив вълнен плат скамейки.

Застинали във времето момичета, гледащи от осветени метални рамки, закачени върху облицованите в сиво стени и от модни списания, разхвърляни по всички масички за рекламни материали.

А зад гладката дървена врата, от която влизаха и излизаха момичета, се виждаха други момичета — тези, които нямаха бляскави лица, високи скули или тънки модни фигури. Те седяха около дълга дървена маса с многожични телефони, табли, отрупани с дискети, компютърни табла и светещи екрани.

„Олимпия модълс“ бе истински женски харем.

При вида на толкова много красавици, струпани в рецепцията, Алелуйа се закова на място. Почувства уплаха. Обърна глава и погледна нерешително Едуина, която се усмихна насърчително и я поведе към бюрото на секретарката. Зад него седеше още една забележителна красавица, бивш модел на около трийсет и пет години, на която възрастта и нуждата на агенцията от по-млади лица бяха отредили място зад кулисите. Тя вдигна глава, видя Алелуйа и й подаде грамаден пощенски плик.

— „Бързи куриери“ наистина заслужават името си — каза тя, докато й го подаваше. — Вие ставате от ден на ден все по-бързи. Сега вземете това и го отнесете на Шесто авеню 1301. И за бога, внимавайте да не го прегънете! Вътре има фотоси.

Едуина се усмихна на секретарката, покашля се и каза:

— Боя се, че имате грешка. Дъщеря ми не е куриер. Тя идва при мис Арпел.

Секретарката се обърка за миг. Изчерви се леко и сложи плика обратно на масата.

— Разбирам — каза тя. — Страхувам се, че ние… ъ… в момента не търсим… ъ… момичета от нейния тип. Освен това мис Арпел е много заета. Никой не може да я посещава, без да има специално уговорен час.

— Зная това — отговори Едуина, — но ние имаме час. Това е Алелуйа Купър, а моето име е Едуина Дж. Робинсън…

— О, боже! — възкликна изумено секретарката. — Съжалявам. Нямах представа… просто… тук идват толкова често случайни хора, че…

— Няма нищо — успокои я любезно Едуина.

Секретарката натисна няколко цифри на телефона.

— Доли? Мис Купър е тук — после остави слушалката и се засмя дружелюбно. — Секретарката на мис Арпел ще дойде всеки момент. Ето я, идва.

Едуина и Алелуйа се обърнаха.

Жената, която бързаше към тях, съвсем не приличаше на модел със своята оранжева фризура, тип „Сирачето Ани“ и кръгли очила без рамки, но беше експедитивна. Представи се и каза:

— Веднага ще ви въведа. Последвайте ме, моля.

Едуина и Алелуйа тръгнаха след нея по късия застлан със сив мокет коридор, от двете страни, на който имаше увеличени и осветени от прожектори снимки. Тя спря в дъното пред друга дървена врата и почука два пъти.

Отвътре долетя гласът на Олимпия:

— Влезте!

Доли отвори вратата и влезе, като направи знак на Едуина и Алелуйа да я последват в семплата, ярко осветена стая. Тя самата остана навън.

— Желаете ли да ви донеса нещо?

Олимпия, която държеше телефонната слушалка до ухото си, закри мембраната с ръка и направи знак на Едуина и Алелуйа да влязат, като изпрати на всяка въздушна целувка.

— Ще бъда откровена с вас. Днес тук цари един малък хаос, но какво да се прави? Седнете! Искате ли Доли да ви донесе чай? Кафе? Сода?

— Не, благодаря — отказа Едуина и Алелуйа също поклати отрицателно глава.

— Засега няма нужда, Доли — каза Олимпия, все още заслушана в говора, който долиташе от другия край на жицата. — Само ми донеси трите копия от договора на Купър, който те помолих да приготвиш, и не ме свързвай с никого по телефона.

— Готово — отвърна Доли. Тя се обърна да излезе от стаята и едва не се сблъска с доставчика от близкото кафене.

Олимпия му направи знак да влезе и младежът постави увита във фолио кутия на бюрото й.

— Доли ще ти плати — каза Олимпия. После го отпрати, като махна с ръка и заговори в телефонната слушалка: — Слушай, ти искаш да оспориш нашите цени. Хайде, вдигни шум до небето. Само че аз няма да отстъпя! Моите момичета трябва да ядат. Вярно е, че седемстотин на час са много пари. Тогава се огледай, виж дали можеш да намериш друга Кики Уестърбърг на тази цена. — Тя разви фолиото, докато говореше, и хвърли картонения капак в автоматично кошче за боклук. — Не ми обръщайте внимание — погледна тя към Едуина и Алелуйа, като отново закри мембраната с ръка. — Нямам време да обядвам. — Олимпия посочи намръщено към чинията с риба тон и бяло сирене, избра едно морковче, отхапа и запали цигара с бял филтър. — Да, Стенли — отново заговори в микрофона, започваш да разбираш… това е добре. Аз съм упорита. Прави това, което казах! Огледай се и отново ми се обади, ако не си загубил интерес. Да — Олимпия постави обратно телефонната слушалка. — Господи! — каза отвратена тя. — През целия си живот не съм срещала човек да увърта толкова много. — Тя погледна Едуина и Алелуйа, които бяха седнали срещу бюрото на два стола, тип „Майес ван дер Рохе“. — Човек би помислил, че се каня да му одера кожата. Все пак съжалявам, че ви накарах да чакате.

— Няма нищо — отговори Едуина. — Нали сме стари приятели.

Олимпия загаси цигарата, отхапа още едно парче, морков и наклони глава. Огледа Алелуйа от горе до долу.

— Знаеш ли, ако не те очаквах, никога нямаше да те позная — усмихна се загадъчно тя.

Алелуйа се изкиска.

— Страхотно съм се променила, нали? Какво мислите?

— Няма значение какво мисля аз — подчерта тя и запали още една цигара. — Поне тук, на това място, няма значение. Ако се интересуваш от мнението ми по въпроса, ще ти кажа. Но някъде навън, а не в тази сграда.

Алелуйа изпадна във възторг. Значи нямаше да има „конско“, слава богу!

На вратата се почука и влезе Доли с три копия от договора. Подаде ги на Олимпия и излезе бързо, като затвори след себе си вратата.

Олимпия протегна едно от копията през стъкленото бюро на Алелуйа, другото на Едуина и запази третото на себе си. Загаси цигарата, взе очилата а ла Бенджамин Франклин и ги закачи на върха на носа си.

— Както виждате — каза тя и погледна над лещите от Алелуйа към Едуина, — това е стандартен договор, предназначен главно да защитава правата на модела и тези на агенцията.

— А клиента? — попита лукаво Едуина.

— Аз не съм тук, за да представлявам клиента — отвърна троснато Олимпия. Беше поела ролята си на бизнес дама, която не допуска никакви шеговити реплики. — Аз съм изцяло на страната на модела.

— Имай милост! — възкликна Едуина.

Очите на Олимпия се присвиха.

— Уверявам те, че имам, но тя е предимно за моите момичета. Тъй като Алелуйа ще бъде една от тях, единствената ми отговорност е за нея.

— Каква чест! — възкликна Алелуйа.

Едуина стрелна дъщеря си с очи. Нейната Алелуйа. Нейното единствено дете. И ето сега то се опълчва срещу собствената си майка! Я гледай! Не беше ли това сигнал, че идва нов, още по-голям бунт?

— Слушай — продължи Олимпия, без да обръща внимание на негодуванието на Едуина. — Ето тук, на първата страница от договора има параграф, който ми дава право да сключвам сделки с всички страни, които желаят да ползват услугите на Алелуйа.

Едуина кимна с глава, докато четеше внимателно параграфа в своето копие.

— Параграф две третира въпроса, че Алелуйа е непълнолетна и може да работи само ограничен брой часове, който се определя от законния й настойник. С други думи — Олимпия погледна през очила към Едуина — от теб.

— Благодаря на бога за тази малка чест — промърмори сухо Едуина.

— Параграф три защитава тази агенция от посегателства, в случай че се нарушат договореностите… — Тя почака, докато Едуина прочете параграфа докрай. — Съгласна ли си?

— Дотук изглежда приемливо — отвърна Едуина.

— Добре, тогава да преминем към параграф четири „Възнаграждение“. Както забелязваш, той дава на агенцията право на двайсет процента, съгласно с общоприетите норми в този бизнес. Забележи също, че компенсацията включва всички доходи, включително и бъдещото салдо. — Олимпия почака, докато Едуина прочете внимателно края. — Имаш ли въпроси?

Едуина поклати глава:

— Не, всичко е казано много ясно.

— Добре тогава. Параграф пети „Счетоводство“. Подточка А дава право на тази агенция да получава всички пари, дължими на Алелуйа, без, разбира се, комисионните. Тъй като тя е непълнолетна, позволих си да вметна, че сумите ще постъпват в специален фонд, който ти ще откриеш на нейно име.

— Добре — каза Едуина, — аз самата щях да предложа това.

— Продължаваме с подточка Б, която разглежда архивите и деловодството на агенцията. Ако имаш въпроси, можеш да ги зададеш още сега.

Едуина прочете бавно, като от време на време кимваше замислено с глава.

— Добре е — каза тя и отгърна следващата страница.

— Което ни води до последния параграф. Шесто. Срок и прекратяване на договора. Подточка А казва, че всякакви и всички възнаграждения, получени от ангажименти, сключени чрез тази агенция, включително бъдещата печалба от тези дейности ще минават ултимативно през тази агенция.

— Напълно справедливо — кимна Едуина.

— Подточка Б продължи Олимпия — дава право на Алелуйа да напусне, ако тя пожелае това или ако поиска да смени агенцията с друга. Както виждаш; прекратяването на договора не може да стане без писмено предизвестие и не може да влезе в сила до изтичането на една година от изпращането на уведомителното писмо. Надявам се, че приемаш това, така ли?

— Да — извика Алелуйа и бадемовите й очи светнаха. — Дайте ми писалка, бързо? — протегна тя ръка.

— Почакай малко? — прекъсна я Едуина и дръпна ръкава на Алелуйа. — Не бързай да поемаш отговорности, за които ще съжаляваш по-късно! — После изгледа Олимпия твърдо и продължително и поклати глава. — Не! — отсече тя. — Боя се, че това последното е неприемливо.

— Мамо! — изсъска Алелуйа с ъгълчето на устата си. — Какво правиш? Искаш всичко да провалиш, така ли?

Едуина я погледна:

— Напротив. Просто се боря за интересите ти. — Облегна се назад, кръстоса небрежно красивите си крака и обърна поглед към Олимпия. — Засега аз може би ще съм единственият клиент на Алелуйа. Но това — добави хитро тя — не означава, че няма да има право в бъдеще да работи като модел и за някой друг. В подобен случай и ако тя реши, че тук й харесва, не искам да бъде закована на едно място цяла година. Сега една година представлява една тринайсета част от живота на Алелуйа. В никакъв случай не мога да позволя тя да я пропилее. — Едуина тръсна енергично глава. — Съжалявам!

Олимпия протегна ръка да вземе стръкче целина и го захапа.

— Такъв е регламентът на тази агенция — поясни тя.

— Възможно е. Но и двете знаем, че договорите могат да търпят промени. Ето защо сме седнали тук да преговаряме.

Олимпия помълча.

— Имайки предвид обстоятелството, че Алелуйа е малолетна — продължи бавно Едуина, — аз наистина не смятам, че ще бъде трудно да сменим едногодишния срок с тримесечен.

Олимпия въздъхна:

— Наистина не обичам прецедентите. Могат да се окажат опасни. Ако се разчуе — погледна тя многозначително Едуина, — половината от момичетата, които са сключили договори с мен, могат да прекратят ангажиментите си.

— Да, но няма да се разчуе — каза с готовност Едуина. — Освен това погледни какво печелиш — модел, който има вече гарантиран крупен клиент. — Тя направи пауза. — Мен!

Олимпия смени целината с цигара и размисли:

— Добре — въздъхна тя накрая и изпусна облак дим. — Ще направя само това изключение. — Тя се облегна назад с присвити очи и размаха цигарата си като показалка. — Само помнете! Нито дума за това на никого!

— Не се безпокой — отвърна Едуина. — Имаш честната ми дума!

— Добре. А сега има ли още нещо?

— Всъщност има. Искам да прибавим още една точка — че Алелуйа ще има последната дума по отношение на поставените й ангажименти. Това включва и поръчките за фирма „Едуина Дж.“.

Олимпия изгледа с премрежен поглед виещия се цигарен дим.

— С други думи искаш да й дадеш пълно право на вето. Така ли?

— Точно така — кимна Едуина.

Олимпия смачка цигарата си и въздъхна.

— Ето отново — поклати отчаяно глава. — Създавате ми още един опасен прецедент.

— Може би. Но като имам предвид възрастта на Алелуйа, не бих желала да стане предмет на експлоатация. Например, какво ще стане, ако, боже опази, тя приеме поръчка за друг клиент, освен „Едуина Дж.“ и той се окаже перверзен тип? Или ако тя се почувства зле някъде? Не забравяй, че тя все още се формира. Ако не й харесва работата, ще предпочете въобще да не работи.

— Добре — Олимпия се облегна назад и събра длани. — Това не ми харесва, но разбирам мотивите.

Едуина се усмихна:

— Тогава се договорихме. Веднага щом нанесеш поправките, изпрати договора с допълнението в офиса ми! Ще се погрижа да бъде подписан и върнат веднага.

Олимпия също се усмихна. После се понадигна от стола, пресегна се през бюрото и разтърси енергично ръката на Алелуйа.

— Добре дошла при нас, млада госпожице — каза тя пресилено сериозна. — Предстои ти голямо бъдеще!

— Така ли смятате? — ококори очи Алелуйа.

— Така смятам. И не просто смятам. Зная го. — Олимпия поклати пръст към нея. — Помни думите ми! Аз много рядко греша — за днешното поколение ти ще бъдеш това, което Брук Шийлдс беше за своето. Само почакай и ще видиш!

— Майтапите се! — зяпна Алелуйа. После се обърна развълнувана към майка си. — Мамо! Как си ме представяш цялата нацапотена? — После въздъхна щастливо. — Направо ще умра!

— Сега, когато се споразумяхме — каза Олимпия, мисля, че е редно да заявя, че Алелуйа ще ни излезе скъпичко.

— Така е — отговори Едуина. — Затова я доведох тук. Както казах, не бих искала да я експлоатират.

— О, няма да я експлоатират — увери я Олимпия. — В никакъв случай и по никакъв начин. Имаш думата ми.

— Радвам се да го чуя.

— Тогава предполагам, че ще си доволна да узнаеш какво ще бъде възнаграждението й.

— Какво ще бъде то?

— Смятам да започнем да я снимаме в околностите, като й плащаме по 1000 долара.

— На ден ли?

— Как на ден? — изсумтя Олимпия. — На час, разбира се.

— Какво! — гласът на Едуина трепна. — Правилно ли чух? Наистина ли каза хиляда долара? На… час?

— Точно така — отговори спокойно Олимпия. — Така казах. И тази сума ще важи за всеки, който пожелае да я ангажира. Ти беше права. Инстинктът ми подсказва, че абсолютно всеки от „Гес“ до „Еспри“ ще се бори да се домогне до Алелуйа. Тя ще бъде нашата истинска сензация.

— Значи така — каза развълнувано Едуина, — аз самата ще трябва да й плащам по хиляда долара. На моята… собствена дъщеря!

Олимпия кимна спокойно с глава.

— Точно така. Спомни си — ти самата каза, че не искаш да бъде експлоатирана от никого.

— Хиляда долара на час! — повтаряше Едуина с отмалял глас и клатеше недоверчиво глава. После се обърна към Алелуйа. — Най-малкото, което трябва да направиш на път за вкъщи, е да почерпиш бедната си оскубана майка с едно уиски. Или по-добре с няколко оздравителни напитки.

— Мамо! С какво да те почерпя? С външния си вид ли? Та аз още нищо не съм спечелила!

65

Извадки от сп. „Слухове“ на Рива Прайс:

САУТХЕМПТЪН СЕ ГОТВИ ЗА ОТКРИВАНЕТО НА ИЗЛОЖБЕНАТА КЪЩА

Направо от кухнята на Манхатън-Саутхемптън Да, момчета и момичета, отново откриваме изложбената къща край морето, край морето, край красивото море, където богаташите, тези, които са новобогаташи и бъдещите богаташи вдигат чашите, пълни с мартини. Къщата тази година е крайбрежна, величествена сграда на стойност милиони долари, която има голямо бъдеще. Знаете какво.

Когато шестстотинте (минимум) супер шикарни гости пристигнат за церемонията по откриването в петък, техните билети на стойност петстотин долара единият ще им разкрият огромни изненади. Освен че ще видят красивите зали с петстотин деветдесет и девет от своите най-близки приятели, те също ще присъстват на модно шоу, където Едуина Дж. Робинсън, която никога досега не е украсявала зала, ще открие най-представителната си колекция от забележителни модни облекла. Ако още не сте си купили билети, не се надявайте, че ще намерите. Те са отдавна продадени, така че не казвайте, че не съм ви предупредила.

В случай че се уморите, можете да се освежите с коктейли и танци в палатката. Ако сте гладни, „Глориъс фууд“ ще ви предложи такива вкуснотии, като пушена сьомга с пълнеж от гъби, салата от раци и артишок, фазани, пълнени с праз лук и пекани. Рени от Ню Йорк ще предложи огромен брой розови божури, а масите ще са покрити с розово моаре, столовете — тапицирани със същия плат. И хиляди розови светлинки ще трепкат, трепкат, трепкат! Кой не вижда огромните процесии по улиците на Манхатън? Значи, очаквайте скоро задръствания.

Що се отнася до храната, подготвя се страхотен десерт! Това е гигантска торта във форма на изложбената къща. Виж ти! Какво ли ще измислят следващия път?

Анук де Рискал от „Антонио де Рискал“ ще оглавява вечерното тържество, средствата, от което ще подпомогнат децата, страдащи от СПИН. Нейни помощнички, украсили две от най-красивите стаи, са Бу Бу Липинкот, която ще се появи, придружена от съпруга си Гидиън и Лидия Клаусен Зееме, която няма да се появи със своя. Както разказва тя на всички, които желаят да я чуят, разводът й с херцог П. Зееме се превърнал в такава грозна битка, че всяка нощ тя заспива обляна в сълзи. Е, хайде, да викнем всички заедно: У-у-у!

Богатите и силните на деня, които очакваме да пристигнат накуп, включват такива важни персони като Вирджиния Нортън, Ротенбург, Ейнджи Гордън, Дорис Бъклин, Соня Мира — това неостаряващо секс котенце, д-р (Мистър Елена) Грегориети и неговата чаровна съпруга — сопранова певица, супер фотографа Алфредо Тоскани, вездесъщият Дафид Къмбърланд, красавецът Р. Л. Шаклбъри, Клас Клаусен и о, божества! — супербогаташите Макаумови. Да не мислите, че са платили за билетите си в брой? Не казах това. Не!

Преди да забравя, внимавайте да не пропуснете Били Доун — чаровния супермодел — тази, която ви гледа от таз месечното издание на сп. „Харпърс базар“. Олимпия Арпел от „Олимпия модълс“ дари услугите на всичките си модели, включително тези на Били за откриването на къщата. Красавиците вече са на път за Хемптънс с Едуина, защото резултатите се постигат само с труд. Ще ви осведомя допълнително дали красивият кавалер на Били — пластичният хирург Дънкан Купър — ще я придружава. Ако го направи, присъствието положително ще породи голяма тревога. Нима не знаете, че неговите бивши пациентки ще се опитат да го отбягнат? Мили боже! Половината жени в този град се молят той да не ги разпознае. Може би знаете, че това е причината да ги наричат „разтегнатите усмивки“.

Ах, тези жители на Хемптънс!

Утре ще научите всичко за задкулисните битки между различните декоратори. А вие си мислехте, че стените нямат уши! Имат и още как! Ха-ха-ха-ха-ха-ха-ха-ха!

66

Изложбената зала бе готова. Година и половина отидоха за нейното планиране и много месеци за външното и вътрешното й оформление, както и за подготовката на изненадите.

Сградата блестеше прясно боядисана и навсякъде около нея пясъчният пейзаж с дюните бе укротен от художника декоратор. Бе построена кръгла паркингова площадка. Пътеките бяха постлани с плочи и беше инсталирано електрическо осветление. Земята бе покрита с чимове, които бяха съединени така съвършено, че не прозираха никакви пролуки. Навсякъде наоколо бяха засадени високи храсти и дървета.

Всичко изглеждаше сякаш бе стояло тук открай време.

Трите тераси на гърба на къщата, които гледаха към океана, бяха проектирани от трима различни архитекти, всеки от които бе третирал пространствата сякаш бяха стаи, като бе заличил разликите между входове и изходи.

Едната тераса се беше превърнала в солариум, боядисан в яркозелено с геометричен мраморен под, покрив от бели летви, скулптури и мраморни градински скамейки и масички.

Втората тераса имаше дървен под на пъстри шарки, бял брезентов навес и тъмна викторианска плетена мебел, украсена с кретон и цветни рисунки.

Третата бе открита, осеяна с петнисти петунии, мушкато и миниатюрни рози. Маси и столове от ковано желязо, датиращи от началото на века, старинни дантелени възглавници и покривки за маса, и картини върху стативи създаваха илюзията, че тук е отседнал художник, излязъл на пикник. Имаше дори изстискани тубички с маслени бои, палитра, изцапана с водни бои, и четки.

На брега бе построена палатка със заострен покрив на жълти и бели ивици, подобна на великолепна крайбрежна съблекалня, принадлежаща на някой махараджа. От върха висяха пискюли, а стените отвътре бяха покрити със скъпи коприни и персийски килими. Имаше дори кристален полилей, отворен старинен гардероб, в който бяха изложени екзотични дрехи на закачалки, а зад гравиран параван, инкрустиран със слонова кост, стол бе превърнат в тоалетна чиния.

Всичко това бе от външната страна на сградата.

Вътре в нея декоратори магьосници бяха постигнали изумително вълшебство.

Грамадното входно антре бе изрисувано с божествени сцени. Въртящият се инкрустиран под бе украсен с бронзови медальони с изображения на зодиакалните знаци, а на масичката в центъра се извисяваше бронзовата статуя на Херкулес с астролаб на раменете. На високия син купол бяха нарисувани звезди със златни листа, свързани със сребърни нишки, изобразяващи небето в лятна нощ. А широката стълба с художествено изработен парапет от ковано желязо бе украсена със стилизирани пламтящи бронзови слънца и различни конфигурации на луната. Даже Джойс Джилсън би се чувствал у дома си.

Стая след стая, зала след зала, площадка след площадка.

Различните декоратори, освободени от всякакви задръжки и капризи на клиентите си от плът и кръв, бяха дали воля на въображението и кесиите си.

Имаше две великолепни дневни зали — едната официална, а другата — неофициална. Също две трапезарии — отново официална и неофициална. Зала за закуски. Цели три кухни: разкошна голяма кухня с грамадно огнище, тръстикови метли, плетени кошници, нежни рисувани букети цветя по шкафовете и две малки, но много функционални кухни, закътани в отдалечените ъгли на двата по-горни етажа. Английска извънградска библиотека. Кабинетът на Лидия Клаусен Зееме. Наполеоновата бална зала на Бу Бу Липинкот с имперска мебел, тапицирана с отровнозелена коприна, корнизи за завеси с копиевидни краища и истински саби, кръстосани на стените.

Имаше шест спални, всяка украсена в различен стил от всички епохи: метални походни легла, удобни спални легла, покрити със стотици метри най-фина материя, дори две еднакви миниатюрни бебешки люлки, покрити с многопластов воал до два английски стола за бавачките.

Нищо не бе пропуснато: тенджери и паници в кухните, богати аранжировки от свежи цветя във всяка стая, пухкави хавлиени кърпи в банята и дори сребърна купа за шамфъстък върху крайната маса в една от дневните зали. Няколко пръснати орехови черупки дори създаваха илюзията, че някой наистина живее там.

Той сякаш се бе нанесъл сутринта и останал чак до вечерта.

Всичко беше на място.

Беше елегантно. Беше съвършено.

Дори Джойс Джилсън не би могъл да предположи, че тази мечта ще се превърне в кървава арена на ужасите.

67

Двайсет и четири часа преди голямото тържество небето бе черно и осеяно със звезди. Беше застудяло. Лунният сърп осветяваше високите перести облаци, а над самия океан бе стелеше гъста мъгла, която се извиваше в странни причудливи вихри, носени от въздушните течения. Прииждащите вълни се надигаха към брега на фосфоресциращи талази и изригваха водни фонтани към полегатия бряг.

Всички прозорци на изложбената къща горяха с кехлибарени светлини и създаваха впечатлението, че голямата сграда с високи кули е ярко осветен презокеански кораб, захвърлен върху дюните.

Едуина се върна в балната зала, подпряла болящия си гръб с една ръка. Беше страшно уморена и всяка фибра на тялото й жадуваше за покой. Макар и удобно облечена в работната си дреха, марка „Данскин и Капезиос“, в цвят електрик, тя едва се движеше. Чувстваше се, сякаш е била на крака от много дни. Което, впрочем, не бе далеч от истината.

Всичко я болеше.

— Отидоха ли си? — попита Алелуйа.

Тя и Били Доун седяха на края на непокритата пътека от шперплат, построена в средата на балната зала. Утре щяха да я облицоват с филц. Утре.

Но утре беше още далеч. И все пак така ужасно близо.

— Да — отговори Едуина, като се стовари тежко между двете. Кръстоса крака и започна да масажира болящото си ходило с две ръце. — Тези модели са щастливки — добави тя тъжно. — Какво ли не бих дала да можех да си тръгна с тях. А аз винаги съм си мислела, че работата на моделите е много тежка!

Алелуйа погледна съчувствено майка си.

— Мамо — каза меко тя, — наистина те съжалявам. Не мислех, че работата ми ще изисква такава подготовка. Зная, че се задържаш заради мен. Ако искаш, мога да отпадна от номера.

— В никакъв случай — усмихна се Едуина. — Ние и без това стигнахме дотук, връщане назад няма. Една Купър и една Робинсън никога не се отказват, запомни това. Сигурно съм съгрешила някога и сега си плащам за това. Неведоми са пътищата небесни!

— Ще ни трябват най-малко още два часа — каза Били.

— Два часа… Два часа — въздъхна Едуина. Тя легна върху пътеката и с мъка се протегна. — Знаете ли какво са за мен още два часа? Цяла вечност, скъпи мои. Цяла вечност!

— Зная, мамо! Защо не се качиш горе и не се излегнеш в една от спалните? Да! После, когато свършим, ще дойдем да те вземем.

Едуина размисли за момент, после поклати глава.

— Не, не мога. Анук броди някъде там и оглежда, да не сме сбъркали нещо. Тя отговаря за нас и ако аз се излегна на едно от онези божествени легла, тя може да ме линчува. Не, мястото на майка ти е тук долу с вас. Нямаме достъп до другата част на къщата.

Алелуйа спусна краката си от пътеката.

— Да — каза намръщено тя. — Мисля, че си права.

— Тук е ужасно тихо, нали? — Едуина впери поглед в сводестия таван на залата, под който висяха шест гигантски кристални полилея. Внезапно потреперя, изправи се и бързо потри ръце над лактите си. — Мразя големите стари и безлюдни къщи. Особено нощем. Карат ме да настръхвам.

— Къщата е съвсем нова, мамо. Забрави ли?

— Възможно е. Но изглежда стара и действа на нервите на бедната ти измъчена майка. И независимо от всичко, което са направили, за да я освежат, тя поне външно прилича на обитавана от духове къща. Не съм ли права? Слава богу, че не е пълнолуние. Не бих искала да съм сама тук, ако беше така.

— Да, но не си сама. Ние сме трите, нали? И Анук е тук. Това прави четири.

— Ти си моята утеха, миличкото ми, знаеш ли го? — прегърна тя дъщеря си.

— Освен това, за твое успокоение, с нас са и двамата цивилни полицаи — добави Били Доун. — Те се крият някъде навън, така че това прави шест.

— Ти също си моя утеха — каза тихо Едуина.

— Хайде, Били — подкани я Алелуйа и скочи от пътеката. — Достатъчно почивахме. Нека изрепетираме отново. Тогава, след като усвоя движенията, ще можем да изиграем всичко двете.

Били скочи от пътеката, подобна на декоративна статуетка, облечена от главата до петите в трико с телесен цвят. Несъзнателно тръсна дългата си до кръста коса, която се посипа по раменете й, усмихна се и подаде ръка на Алелуйа.

Едуина не за първи път се възхищаваше на физическото съвършенство на Били. Би било лесно да я намрази, ако момичето не бе толкова простодушно. Всъщност бяха станали приятелки.

Алелуйа се обърна:

— Идваш ли, мамо? Трябва да включиш музиката.

— Музиката ли? — попита с отслабнал глас Едуина и изохка.

— Онази касета за модното ревю, нали я знаеш?

Знаеше я и още как. И при това самата тя я бе избрала! Идеше й да се гръмне!

Едуина стана неохотно от пътеката и ги последва по стълбите към сцената от шперплат.

— Никога повече няма да слушам боса нова! — закле се тя. — Казвала ли съм го някога?

Алелуйа извъртя очи и я погледна:

— Много пъти. Хайде, мамо! Успокой се! След утрешния ден няма повече да я чуеш!

— Амин! — обади се тихо Били Доун.

Едуина внезапно се намръщи и наостри уши:

— Чакайте, какво беше това?

Били Доун я погледна.

— Какво беше това ли?

— Ш-ш-ш-шт! — вдигна ръка Едуина. — Ето. Чухте ли?

И трите се заслушаха.

Сега можеха да различат — приближаващи се стъпки в коридора през двете врати на балната зала.

Алелуйа простена възмутена:

— Какво ви става на вас двете? — скара им се тя. — Държите се, сякаш мястото е пълно с духове или нещо подобно. Това е само Анук.

— Не е — прошепна Едуина. Анук не влачи краката си така. Тя носи токчета. Това е…

— … Мъж! — довърши фразата Били Доун и двете се спогледаха.

— Очакваш ли някого? — попита шепнешком Едуина.

Очите на Били се изпълниха с внезапен ужас. Тя бързо поклати глава.

— Не — отговори едва чуто. — А ти?

Едуина също поклати глава, пресегна се към близкия сгъваем стол и го вдигна високо. Алелуйа погледна към другата врата и също вдигна стол над главата си.

Стъпките се приближиха съвсем. Били затвори очи и зашепна тиха молитва. Едуина и Алелуйа се притиснаха гърбом към нея, вперили погледи в двете срещуположни врати. И трите замряха. Никой не смееше да поеме дъх.

Изведнъж през прага на по-близката врата прекрачи местният униформен полицай. Като видя трите изплашени жени, той вдигна бавно двете си ръце с дланите навън.

— Всичко е наред — усмихна се той. — Можете да оставите столовете обратно.

Нито Едуина, нито Алелуйа помръднаха.

— Кой сте вие? — попита Едуина.

— Полицаят от Саутхемптън, офицер Муди. Обади се от нюйоркската полиция човек на име Косина и ни помоли да проверим как сте.

— Спокойно — прошепна Били. — Не е той.

Едуина и Алелуйа въздъхнаха с облекчение и оставиха столовете. И двете трепереха.

— Извинете, не исках да ви уплаша.

— Ня-ма… ни-що — смънка Едуина.

— Тази къща ми действа на нервите — каза тихо Били.

— На мен също — обади се Алелуйа. — Вие двете ми изкарахте ума.

— Вижте какво — намеси се полицаят. — Аз ще изляза оттук. Ние сме на патрулна обиколка. Ще се върна след около четирийсет минути и отново ще ви проверя. Става ли?

— Чудесно — кимна Едуина.

— Но следващия път ни предупредете, че идвате — каза тихо Били. — Тази къща и без това е страшна. Не се появявайте така изведнъж.

— Обещавам, че няма — усмихна се той.

— Благодаря — каза Едуина.

— Беше ми приятно. — С лека усмивка той докосна черната си лъскава козирка и излезе. Те чуха тихите му стъпки да се отдалечават в коридора.

— Да се захващаме за работа — предложи Едуина. — Колкото повече висим, без да правим нищо, толкова повече ще ни е страх.

Били я погледна изпод око.

— Не само това — подчерта тя, — ами толкова ще се задържи и Анук. А вие познавате много добре змийската й усмивка.

— Права си — Съгласи се Едуина.

Анук се навърташе в долния край на втория етаж и бавно минаваше от стая в стая. Това, че се наложи да остане в къщата с Едуина, Били и Алелуйа, й даде възможността, която бе чакала от дълго време — да развали великолепието на залите на тези няколко дизайнери, които в течение на годините бяха загубили благоволението й. Нищо лошо нямаше в това, мислеше си тя, да промени нещичко от тяхната подредба в последната минута. Повечето от дизайнерите щяха да пристигнат на другия ден, така че те нямаше нищо да разберат. Поне нямаше да разберат в близките един-два дни.

Всичко беше толкова просто — леко да измести от мястото му идеално подреден стол, да извие стъбълцата на скъпите цветя във вазите, така че цветовете им да клюмнат и увехнат за една нощ, да изкриви няколко картини на една страна, да сплеска няколко бухнали възглавници, да смачка няколко идеално сгънати хавлиени кърпи, да зацапа едно-две огледала…

Анук бе завладяна от всепоглъщащия порив да унищожава. Сега познаваше добре това, което чувстват онези терористи, които размахват спрейове. Властни и в същото време страхуващи се да не ги разкрият. Опияняващо чувство! Ръцете й трепереха, а устата й бе пресъхнала. Кръвта й… Да! Струеше в жилите! Сякаш бе завряла! И най-хубавото от всичко бе, че никой не можеше да я обвини, защото утре сутринта щяха да пристигнат накуп уредниците на тържеството и персоналът, и навсякъде щяха да плъзнат хора. Всеки един от тях би имал възможността да напакости.

Още по-добре щеше да бъде, ако никой не бъде обвинен — тогава съмнението щеше да падне на Алелуйа Купър. Тя самата приличаше на вандал с тази дива прическа и странен грим.

Анук продължи да се движи от стая в стая, водена от еуфорията си. Не можеше да се изкаже с думи — толкова приятно бе всичко това!

— Снейк, скъпи, помниш ли, когато гледахме преди няколко месеца телевизия. Интервюираха бившето ти гадже.

По дяволите! Мръсна шибана кучка! Как можеше да забрави всичко това?

— Да — изръмжа Снейк с привидно безразличие и допи питието от кутийката си. После смачка опаковката и я хвърли през рамо, като избърса уста с опакото на косматата си лапа. — И какво?

— Не се ли казваше Били Доун?

— Шърл. Името на гаднярката беше Шърл.

— Да, Снейк, Шърл. Ето какво — днес взех този вестник и го прелистих. Виж на какво попаднах! Споменават я в тази колона. Поместена е и снимката й, виждаш ли? — Кончита вдигна вестника.

Той го дръпна от ръката й.

— Какво си седнала да четеш този боклук? — изръмжа той, но се затътри към лампата, която висеше над масата, разстла вестника и дръпна един стол. После се отпусна тежко и се наведе напред, присвил очи да разчете ситния печат.

— Къде пише за нея?

Кончита се приближи и посочи в края на колонката, написана от Рива Райс.

— Ето тук, не виждаш ли?

Снейк прочете бавно пасажа, като произнасяше всяка дума, докато проследяваше текста с мръсния си нокът. Четенето не спадаше към най-добрите му умения. Основният му интерес — и гордост, разбира се — беше в областта на мотоциклетите „Харли“ и закръглените задници.

— Какво пише тук? — попита той, като тикна пръст в една дума.

— Дай да видя. — Тя сложи ръка на извития му гръб и надзърна през рамото му.

— Пише „кавалер“.

Той се извърна и я погледна:

— Да, но какво означава това?

— Ами… — сви рамене тя и се почеса лениво по гърдата. — Нещо като приятел. Някой, с който „ходи“.

— Значи, той й е гадже? Това ли искаш да кажеш?

Кончита усещаше злобното излъчване и знаеше, че трябва много да внимава. Когато Снейк се ядосаше, можеше да стане жесток и опасен.

— Не съвсем — проточи тя, като се опитваше да смекчи гнева му. — Може да означава, че просто се виждат. Като приятели, нищо повече.

— Да — каза той подигравателно. — И аз мога да стана президент на щатите.

Тя реши да замълчи.

За нейно облекчение, той само изгрухтя и отново се върна към вестника. Поне за миг вниманието му бе съсредоточено върху това да открие защо, кога и как се е замесила Шърли в тези работи. По-късно щеше да се разправя с онова говедо, с което тя се среща.

Той се върна в началото на колоната и зачете отначало докрай. Цялото четене отне четиридесет минути и още две кутии с питие.

Когато свърши, се облегна назад и мощно се оригна. Стана на крака и почеса корема си.

— Върви ми донеси пътната карта на острова! — нареди той. — Ще отида там.

Очите й светнаха.

— Да дойда ли и аз? — подскочи тя възбудено. — Снейк, скъпи! Колко съм мечтала да отида там!

— Не сега, маце — отряза я Снейк. — Това са стари сметки между твоя човек и онази кучка, която му извъртя номер на времето. Не е твоя работа — добави той и я шляпна по закръглената част. — Карта! — напомни мрачно той.

Тя мушна ханш в слабините му и потри в него твърдите си гърдички.

— Мислех си, че аз съм твоето гадже — замърка тя с престорена обида.

— Така е, сладурче. Но гледай, искам да уредя една стара сметка, а ти ще ми попречиш. Хайде, си размърдай задника!

— Добре — каза тъжно тя и тръгна неохотно да изпълни това, което й бе наредил.

В немаркираната полицейска кола, паркирана край пътя пред изложбената къща единият от цивилните нюйоркски полицаи се оплака на другаря си:

— По дяволите! Тук е по-студено и от бърлогата на вещица. Трудно е да повярва човек, че е вече юни.

— Да — съгласи се партньорът му. — Но ако включа отоплението ще заспим. Чу заповедта. Трябва да я изпълняваме.

— Е и какво? Кой ще ни види? И на кого му пука? Никой няма да намине насам. А и никой не знае, че тя е тук. Оня психопат се е върнал в града.

— Да, мисля, че си прав. Но отвори малко прозореца си! Не искам да се отровим от газовете.

— Няма.

И двата прозореца се открехнаха с около два сантиметра.

Цивилните полицаи включиха двигателя и се отпуснаха. Скоро топлината и леката вибрация сториха своето.

Клепачите на мъжете се затвориха и двамата заспаха.

Същия свят. Същия час в царството на Мис Бич

„Още една мъ-ъ-ъничка очна линийка“ — изгука тихо Мис Бич. Облакъти се напред, за да се огледа в холивудското гримьорно огледало, обрамчено със ситни лампи, после внимателно прокара четчицата по десния си клепач. Остави я и се облегна назад.

„Така. Сега си красива“.

Бързо примигна с очи — точно като Дона Милс.

„На ти една целувчица“ — каза той.

Сведе напред рамене, сви устни, спусна клепачи и изпрати на отражението си въздушна целувка „а ла Мерилин Монро“.

„Цун. Цун!“

Изкикоти се и повтори целувката. Отново. И отново.

„Здраве-е-ей, красавице“ — изчурулика той с най-тънкия си фалцет.

„Здра-а-аве-ей — ох!“

„Здравей, здравей!“

Примига още няколко пъти и затрепка бързо с пръсти, като с нервни пърхащи криле.

О, да! Той беше то-о-олкова красив! Така нищен! Така секси!

„Цун!“

Отмести малкия си златисторозов будоарен стол и нагласи сутиена си от розова дантела, който обгръщаше мекия изкуствен бюст с телесен цвят. Прокара длани по гладките черни найлонови чорапи, закачени за колана с жартиери. Нежно попипа пениса си, внимателно закътан в голяма дамска превръзка, прикрепена с широка лента тиксо, така че да не се забелязва. Вдигна красивите си крака, за да им се порадва. Бяха обути в любимите му обувки — най-дръзките и вулгарни розови чехлички с високо метално токче. Холивудски, разбира се! Най-хубавото за това момиче!

Но най-върховното достижение на художествения му талант бяха косата и гримът. Бяха му отнели два часа, докато ги нагласи върху себе си.

Той погали сложната прическа. Косата бе скалпът на Виена Фароу и той бе прекарал половин ден в подреждането му.

А грима! Ах! Гримът беше просто върховен: черни дръпнати очи, сенки, очертаващи високите скули, също като тези на Оби Кути… Устни като на Джой Затопекова.

Той бе въплъщение на всички свои чаровни малки хубавици.

Всички тези лоши, лоши малки момиченца накуп!

Вдигна пулверизатора, пълен с „Бал а Версай“ и се напръска. О-о-о-ох! Колко хладък! И такъв сладък! Още! И още! Мис Бич просто обожа-а-аваше миризмата на френска курва. Която беше също като на тези лоши, много лоши момиченца.

Най-накрая врътна задник, за да види как изглежда цялостно.

Сега беше съвсем готов!

Изпита силна тръпка на напрегнато очакване. Още един час и щеше да бъде в Саутхемптън. Изложбената зала сигурно гъмжи от весели лоши момиченца. Всички те се подготвят за утрешното модно ревю.

Виждаше ги. Нацупени устнички, разлюлени бедра, великолепни крака, които проблясват напред по пътеката и после врът! — обратно.

Той скочи от стола, спря за миг пред обрамченото с лампи огледало и после предвидливо загаси светлините, преди да спусне двете крила на завесата. Наведе се напред да надзърне през стъклото на своя „Уинибаго“.

Навън бе тъмно и хубаво — почти нямаше улично осветление.

Това превозно средство беше толкова удобно. Идеално за Изчадието на ада! На колела!

Мис Бич се намести весело на шофьорската седалка и погледна напред в мрака. Включи мотора. Хвърли поглед към страничното огледало, за да види дали не идва някой отляво. Пътят бе чист.

Въздъхна доволно.

Мис Бич се отправяше на път!

„Момичета, пристигам!“ — изписка той и натисна педала докрай.

68

— Още веднъж. Отначало — вдигна пръст Едуина, готова да натисне бутона на стереоуредбата. — Готови. — Преброи до три и пусна музиката.

Отново гръмна боса нова. След четири такта на пътеката се появи Били Доун с дългокраката си гъвкава походка, така характерна за манекените от висшата мода.

Едуина отстъпи назад и скръсти ръце, като потрепваше с един крак в такт с мелодията и без да откъсва очи от фигурата.

Били Доун се движеше с невиждана грация. При всеки такт изпълняваше внимателно заученото движение с неизменна точност и съвършенство.

Едуина вече знаеше всяка стъпка наизуст. От вратата до средата на тясната пътека имаше точно дванайсет крачки, двойно завъртване в далечния край и обратно.

Всичко изглеждаше така просто. Но не беше лесно. Един пропуснат такт можеше да наруши изцяло ритъма и да доведе до хаос, особено когато на сцената имаше пет или шест момичета едновременно.

При двойното завъртване на Били Доун се появяваше Алелуйа. Ето я, тя закрачи по пътеката. Без да притежава абсолютната прецизност на Били, тя имаше свой собствен начин. Едуина усети как в нея се надига топло чувство на майчина гордост. Още преди Алелуйа да стъпи на пътеката, тя разбра какви дълги крака и каква стройна фигура има дъщеря й. И каква вродена грация.

„Дали и аз съм такава?“ — помисли си тя.

Когато Алелуйа излезе на пътеката, Били тръгна обратно. Щяха да се срещнат по средата и да се завъртят едновременно.

Едуина затаи дъх. Тук бе най-трудният момент. Мястото за разминаване беше съвсем ограничено.

Издаденият лакът на Алелуйа бутна лекичко Били.

По дяволите! Не, не, не, не, не — изпъшка Едуина. Удари по клавиша на уредбата и музиката спря.

— Ал, скъпа. Не можеш да се блъскаш така. Трябва да бъде съвсем премерено и лакътят ти да остане на няколко сантиметра зад този, с когото се разминаваш.

— Съжалявам, мамо — каза засрамено Алелуйа. — Чувствам се така непохватна. Само изглежда лесно, но не е. Нали знаеш?

— Зная, миличкото ми — успокои я Едуина. — Зная. С изключение на тази част, всичко останало е отлично. Защо не изрепетираме само този момент няколко пъти без музика?

— Преди да го направим — намеси се Били, — мога ли да ви попитам колко е часът? Забравих си часовника.

Едуина погледна и каза:

— Единайсет без пет.

— Какво? Майчице! — Били клекна и скочи чевръсто на пода. — Трябваше да се обадя на доктора. — Беше му обещала да се обажда на всеки два часа и знаеше, че ако не го направи, той страшно ще се притесни. — Веднага се връщам — извика тя през рамо. — Ще позвъня набързо.

— Поздрави татко от мен — обади се Алелуйа.

— И не забравяй да използваш един от монетните апарати! — извика след нея Едуина.

— Няма! — обеща Били.

Монетните апарати бяха специално инсталирани от организацията на изложбената къща още преди да ремонтират сградата. Единствената служебна линия беше строго забранена за всеки друг, освен за председателя на комисията — Анук.

Били се върна след по-малко от минута. На лицето й се четеше учудване.

— Странно — мърмореше тя и леко тръскаше глава.

— Какво има? — попита Едуина от пътеката.

— Телефоните — погледна я Били. — Тъкмо започнах да разговарям с доктора и изведнъж — пуф! Всички телефони замълчаха.

— Всички телефони! Сигурна ли си?

— Да — кимна Били. Опитах да се обадя по служебния телефон. Също беше откачен!

В дома си в Ийст Сайд, Дънкан Купър повъртя в ръце телефонната слушалка.

— Били? — повика той. Когато не получи отговор, извика по-настойчиво. — Били! Чуваш ли ме? Били!

Нищо.

Нито звук.

Бавно постави обратно слушалката. Какво по дяволите става? Телефонът бе иззвънял. Той бе отговорил. Тя бе казала:

— Здравей, скъпи, съжалявам, че не се обадих по-рано.

А той бе отговорил:

— Е, няма нищо. Добре ли си?

— Много добре. Забавлявам се. Ние…

И край. Нито дума повече. По-скоро, нито звук. Нито дори щракване.

Той вдигна отново слушалката и провери. Телефонът му даде висок и ясен сигнал.

Значи не беше неговият телефон.

Улови се за сламка. Може би връзката се беше нарушила случайно и тя ей сега ще се обади.

Докато чакаше, порови в бюрото си да намери номера, който му бе оставила, мина минута. Две.

Тя не се обади.

Бързо набра единайсетцифровия номер на изложбената къща.

Нищо. Телефонът в другия край дори не даде сигнал. Беше… изключен.

Той позвъни на телефонната централа и помоли да се обадят оттам.

— Съжалявам, сър — отговори носово телефонистката. — Има някаква повреда в линията.

Кръвта изстина в жилите на Дънкан. Не само Били, но Едуина и Ал също бяха там!

— Не! — изкрещя той, като блъсна стола назад, и скочи на крака. Грабна ключовете на напълно ремонтираното „Ферари“, втурна се навън и затича надолу по стълбите, като прескачаше през три стъпала.

Не-е-е-е! — крещеше съзнанието му, докато тичаше към гаража. — Божичко, не-е-е-е-е!

Фред Косина и Кармен Толедо продължаваха да дежурят. Единствено по този начин можеха да се справят с купищата бумаги.

Бумаги! Участъкът беше засипан с тях. Като си помислиш само, целият този проклет град беше потънал в бюрократична бумащина. Каквото и да нравиш, не можеш да се отървеш от това. Всеки отделен случай беше описан от най-простите нарушения до най-сложните престъпления.

След малко той отмести нервно бумагите. Умът му беше на друго място. Продължаваше да мисли за Саутхемптън.

Трябваше ли да позволи на Били да се отдалечи толкова от него? Не че можеше да я спре, но въпросът продължаваше да го занимава. Не че нямаше да бъде в безопасност. Беше изпратил след нея двама от най-добрите цивилни полицаи. В случай на нещо непредвидено, те бяха инструктирани да го уведомят. Незабавно.

Опита се да се концентрира върху обикновени неща. Взе още един междуведомствен формуляр. Пъхна го в неугледната пишеща машина. Изравни редовете. Потърси буквата „д“. Натисна. Потърси „е“. Отново натисна. Често си мислеше, че печатането му прилича на кълването на изгладняла птица, която търси зрънца в Русия.

— Проклет буквояд, ето какъв съм аз! — изръмжа той. Дръпна листа от машината, смачка го и го метна в другия край на стаята.

Кармен Толедо вдигна глава, без да каже дума. Умееше да преценява настроението му и знаеше кога да замълчи.

Косина впери поглед в телефона на бюрото си. Нямаше смисъл да се залъгва. Колкото и да се стараеше, не можеше да мисли за нещо друго. Поне докато не разбере със сигурност, че всичко в Саутхемптън е мирно и тихо.

Вдигна телефонната слушалка и набра номера на хотела, в който бе отседнала Били Доун. Поиска да го свържат със стаята й.

Телефонът звъня продължително, но никой не отговори. Може би спи. Но звънът положително щеше да я събуди. Той дори не се постара да остави съобщение на регистратурата.

След това позвъни в изложбената къща.

Нищо. Никакъв звън.

Не беше ли странно това — направо тревожно? Той се намръщи, позвъни на телефонната централа и помоли да проверят линията.

Телефонистката му каза да почака.

— Хайде де, хайде! — мърмореше нетърпеливо той, докато потропваше по издрасканото си бюро. — Няма да чакам цяла нощ.

Най-после телефонистката се обади:

— Съжалявам, сър, има някаква повреда в линията.

— Проклятие!

Косина се завъртя на стола, скочи на крака и грабна смачканото си яке.

Кармен Толедо го погледна.

— Къде отивате, шефе?

— Стой тук! — строго нареди той. — Свържи се със Саутхемптън и им предай да изпратят незабавно кола в изложбената къща! И пронто. Накарай ги да ме изчакат, докато пристигна!

Анук беше на втория етаж в „английската“ библиотека, когато й се стори, че чува тихо скърцане на дъските някъде отзад. Косъмчетата в основата на кока й се изправиха и кожата й настръхна. Намръщи се и бавно се обърна.

Чудно. Не затвори ли вратата, когато влезе? Не се ли крие някой в сянката зад нея?

Тя затаи дъх и се ослуша.

Нищо не помръдваше.

Беше тихо. Всичко изглеждаше нормално.

Засмя се тихичко на себе си. Колко е глупава! Разбира се, че беше сама сред рафтовете на старите книги, тапицираните мебели, месинговата решетка на камината и скъпия килим.

Реши скоро да слезе долу и да каже на Били Доун, Алелуйа и Едуина, че е време да си вървят. Колкото по-бързо, толкова по-добре. Не биваше да остават само жени в такъв късен час. Странно, че след толкова месеци, когато цяла армия шумни работници и пискливи декоратори бяха обсаждали къщата, внезапната тишина и празнота, за които бе мечтала, сега изглеждаха толкова злокобни. Всяко проскърцване се бе изпълнило внезапно със зловеща заплаха.

Колко лесно беше да започнеш да си въобразяваш какво ли не…

Но незнайно защо косата на тила й продължаваше да настръхва. Тя потрепери. Защо не можеше да се успокои?

Забърза. Отмести няколко стола от масата в средата. Мина покрай рафтовете, като ту бутваше някои книги навътре, а други дръпваше навън. Изкриви една от настолните лампи.

После се отдръпна да огледа добре резултата от поражението. Умелите й леки докосвания бяха определено развалили общия вид на стаята. Сега изглеждаше много, много по-добре. Марк Хемптън изобщо не биваше да й казва, че трябва да почака шест месеца и тогава да ремонтира провинциалната й къща.

Не можа да се сдържи и се усмихна самодоволно. Никой не биваше да кара една де Рискал да чака.

Тя се обърна и тъкмо се канеше да тръгне обратно, когато вратата пред нея внезапно се затръшна. Преди да е разбрала какво става, Анук отскочи инстинктивно назад.

Значи, наистина някой се криеше там.

Точно в този момент от ъгъла пред нея изскочи ненормална дрипава вещица, размаха нож.

Бягай! — крещеше съзнанието й. — Бягай-бягай-бягай!

Но чудовищната женска карикатура беше прекалено бърза за нея. Вдигнатият нож проблесна и замахна. Анук изпищя и вдигна ръце да се защити, но не успя. Ножът потъна.

Мис Бич го извъртя и изтегли. Замахна отново. Изтегли го пак. Навън. Навътре. Гърди. Ръце. Корем. Гърло. Навътре.

— Ето, миличка — гукаше Мис Бич. — То-о-олкова е хубаво, нали?

Почти нежно пъхна ръка зад главата на Анук, повдигна я и тя се надяна на ножа до самата дръжка. Като продължаваше да държи главата й, Мис Бич започна да описва кръгови движения с върха на острието.

Изригнаха фонтани кръв и тясното лице на Анук сякаш се изду. Очите й се окръглиха от изненада. Гърлото й заклокочи.

Мис Бич въздъхна доволно, когато фонтаните кръв рукнаха върху двамата.

— Великолепно! То-о-олкова е хубаво, така топло и приятно, нали? Не е ли чудесно, скъпа?

Очите на Анук побеляха и езикът й се обърна.

Мис Бич отпусна главата й и изтегли ножа. Сега от тялото бликаше гейзер от кръв и падаше обратно. Той потопи ръцете си в лепкавата течност и я размаза по голите си рамене. Протегна длани и ги разгледа с възхищение. Изглеждаха толкова красиви. И лъскави! И бяха то-о-олкова топли.

Тялото на Анук потрепери за последен път, главата й се килна на една страна и тя застина неподвижна.

Мис Бич избърса ножа в чорапите си и отлепи кока от главата на Анук. Зае се бързо за работа.

— Скалп номер едно готов! — пропя той. — Ева Гейбър, можеш да се изядеш от яд!

69

— Какво беше това? — тялото на Били Доун се вцепени. — Чухте ли?

— Прозвуча като писък — съгласи се бавно Едуина. Намръщи се и наведе глава на една страна. — Но повече не го чувам.

— Казвам ви, че дойде някъде от вътрешността на къщата! — настоя Били. — Чух го!

— Хей, вие двете! — извика разтревожена Алелуйа, като се опитваше в същото време да изглежда като възрастна. — Това беше само вятърът.

Не изглеждаше убедена. Страхът бе така заразителен. Освен това, ако не познаваше добре Били Доун, поне познаваше майка си. Една празна къща не можеше да я уплаши така лесно. Не, не можеше!

— Вече не го чувам — прошепна напрегнато Били. — Не мислите ли, че беше Анук?

— Няма ли да спрете? — извика Алелуйа. — Още малко и всички ще откачим.

— Мисля, че трябва да си вървим — каза мрачно Били. — И то веднага!

Едуина не я слушаше — беше се запътила към коридора. Били и Алелуйа се спогледаха и я последваха. Когато стигнаха до голямото фоайе с божествените сцени, Едуина сви ръцете си във фуния и извика:

— Анук!

— А-а-а… ну-у-ук! — извика след нея Били.

Замълчаха и се ослушаха. В къщата беше толкова тихо, че и муха да бръмнеше, можеше да се чуе.

— Анук! — опита отново Едуина.

— А-а-а… ну-у-у-ук! — повтори Били.

Отново никакъв отговор.

— Наистина беше писък! — каза намръщено Били. — Не си въобразявам. Вие също го чухте.

Едуина я отряза.

— Вие двете се върнете в балната зала! В никакъв случай не излизайте оттам! Ясно ли е?

Били я хвана за ръката.

— Къде отиваш?

— Дойде ми на ум, че офицер Муди не се е обаждал поне от час и половина… Вие го чухте, когато каза, че ще наминава на всеки четиридесет минути. А не е идвал.

— Едс… — прошепна Били.

— Може да… се е забавил, а? — попита Алелуйа, която още не искаше да признае колко много се страхува.

— Може би — съгласи се Едуина. — Но аз излизам да проверя. Не се бойте, няма да се забавя. Не се отделяйте една от друга — и добави след многозначителната пауза, — независимо от всичко.

— Ако срещнеш случайно моите цивилни полицаи — подхвана Били Доун.

— … Ще ги накарам да се обадят — довърши Едуина.

— Мамо? — в гласа на Алелуйа прозвуча тревога. — Пази се! Чули?

Едуина се усмихна.

— Чух, миличкото ми… — Тя прегърна бързо дъщеря си. — Можеш да разчиташ на това.

И тръгна към вратата.

Кармен Толедо продължаваше да настоява.

— Не можете ли просто да се обадите по радиото и да го накарате да провери? Може те да не са в къщата. Може нещо да се е случило.

— Офицер Муди каза, че ще ги наглежда — отвърна диспечерът от Саутхемптън. — След като не мога да се свържа с него, сигурно е излязъл от патрулната кола. Може би сега пие кафе заедно с тях.

Кармен не отстъпваше.

— Изпратете още една кола — настояваше тя. — Просто да провери.

— Госпожо, с колко коли смятате, че разполагаме? Тук не е Ню Йорк.

Кармен бе непоклатима:

— Не ме интересува. Незабавно изпратете кола!

— Е, добре — отвърна отегчено гласът на диспечера.

— Настоявам! — натърти тя.

— Да.

Кармен остави слушалката. Загледа гневно телефона. Не можеше да се отърве от чувството, че й се надсмиват.

Нищо, ще даде на диспечера точно десет минути и отново ще го обезпокои.

Навън нощта беше студена и от морето духаше остър солен вятър. Ситен пясък от дюните посипвате Едуина с малки бодлички. Над нея накъсани високи облаци препускаха през осеяното със звезди небе. От двете страни на покрития с плочи път шумяха и плющяха клони на листа.

Едуина застана за миг неподвижна и се помъчи да се ориентира. Усещаше учестените удари на сърцето си и се опита да ги усмири, като пое няколко дълбоки глътки въздух.

Огледа се. Къщата и околността бяха осветени от скрити външни прожектори и видът им сякаш криеше заплаха. Всичко изгледаше жълтеникавозелено и нереално, приличащо повече на декор, отколкото на облян от лунна светлина замък. Съчетанието на ярки светлини и дълги сенки придаваше на мястото по-зловещ вид, отколкото ако беше пълен мрак.

Внезапно вдясно от нея в храстите изпука клонка. Тя се обърна бързо в тази посока. Какво бе това? Животинче? Или човешки крак?

— Има ли някой там? — повика тя.

Нищо. Чуваше само воя на вятъра, шумоленето на храстите и рева на близкия прибой.

Сигурно така й се беше сторило.

Тръгна по покритата с плочи пътека.

Не беше изминала и десет крачки, когато входната врата внезапно се затръшна.

Светлините отвън угаснаха.

70

В студената нощ откраднатият мотоциклет „Харли“ взе завоя под ъгъл от четиридесет и пет градуса. Под хромирания шлем „Кайзер Уили“ очите на Снейк горяха с трескав огън.

Още малко, мислеше си той. Още четири-пет минути и ще е там. Давай сега!

Напусна скоростната отсечка, разсмя се гръмко и даде газ. Моторът изпука и ръмженето премина в силен рев, а стрелката на спидометъра бавно запълзя нагоре. Той усещаше как вятърът го блъска в гърдите като невидим юмрук, докато летеше напред.

Животът е езда и ездата е живот — бе мотото на братството. Това беше всичко.

Напред в мрака изникна висок пътен знак. Далеч зад дърветата от двете страни на пътя изплуваха облени от светлини къщи — най-големите, които беше виждал.

Кой би могъл да помисли? Воинът на Сатаната в квартала на шибаните дебелогъзи хемптъновци. Супер!

В една права отсечка светлините на идваща насреща кола превключиха от дълги на къси, после отново на дълги, като предупреждение да направи и той същото.

Снейк се усмихна на себе си и присви очи. Майната ви, кретени!

Колата отново смени светлините.

— Е, добре, шибано копеле — изсъска Снейк. — Настояваш значи. Не искаш ли да си поиграем?

Той внезапно вкара мотоциклета в насрещното платно и се втурна право срещу идващата кола.

Разстоянието се стопяваше — сякаш летеше със свръхзвукова скорост право в две слънца. Прозвуча клаксон и колата зави бясно точно навреме.

Снейк зърна в светлината на фаровете пребледняло лице, когато край него профуча луксозен „Сааб“ и го удари топъл поток от газове.

Той се ухили отново и се върна в своето платно. Супер! Беше цар на пътя, властелин на километрите. Летеше над асфалта и жребецът му подскачаше като огромен железен хуй.

Приближаваше Саутхемптън. Къщите тук бяха построени по-нагъсто. Скоро край осветените улици се заредиха скъпи бутици. Мощният мотор от хиляда и двеста кубика гръмна в тишината.

Почти беше стигнал. Във въздуха се носеше соленият мирис на море.

Името й кънтеше в ума му като отчетливите възгласи в стадион:

Шърл Шърл Шърл Шърл Шърл Шърл Шърл.

Да-а-а-а. Ще й покаже кой командва парада!

Ще й го върне тъпкано!

Никой, по дяволите, никой — чу изведнъж гласа й.

Той се озъби.

Проклетата кучка командваше, а не той.

23 часа и 48 минути.

В паркираната кола близо до сейвилския изход на Лонг Айланд двама патрулиращи полицаи от пътната полиция пиеха горчиво черно кафе, което наливаха от термос.

— Днес е тихо по пътищата — промърмори с безразличие седналият зад кормилото полицай. — Не знам защо трябваше да включвам радара в този час.

— Заради оплакванията от онези нахални мотористи. — Партньорът му духна кафето, за да го изстуди. — Проклети хлапета!

Внезапно край тях профучаваха светлини със скоростта на ракета. Червените задни фарове се отдалечиха мълниеносно.

— Мамка му! — изруга този зад кормилото и се изправи. — Какво по дяволите беше това? — обърна се той към партньора си с широко отворени очи.

— Не зная, но погледни радара! Копелето се движеше с двеста и петдесет километра в час.

Полицаят зад кормилото включи сирената и сигналната лампа и нощта внезапно се озари със сини и червени светлини.

— Никога няма да го стигнеш при тази скорост — каза партньорът му.

— Така ли? Обзалагам се на десет долара, че ще го стигна. Само размърдай задника си и го засечи с радиосигнала. Ще го настигнем, преди да е изминал петнайсет километра.

Те изляха кафетата си през прозорците и се впуснаха в преследване с пълна скорост.

23 часа и 59 минути.

Дънкан Купър натискаше докрай педала на Ферарито, пренебрегнал всякакво внимание. На лицето му беше изписана мрачна решителност. Изобщо не чуваше бързото бибиткане на вградения радарен детектор. Страхът бе свил червата му на топка. Били беше в опасност. Какво друго би могла да означава прекъснатата телефонна линия? „Дръж се, Били, идвам!“ — викаше той на глас, като се стараеше да стигне мислено до нея. „Всичко ще бъде наред, скъпа. Нищо няма да позволя да ти се случи!“

Той погледна ярката зелена светлина на спидометъра върху таблото. Беше изминал вече сто километра, а му оставаха още толкова. Ако имаше късмет, щеше да стигне до Саутхемптън след по-малко от двайсет минути.

Двайсет от най-дългите минути в неговия живот. При това, след като беше нарушил всичките ограничения на скоростта за територията на Манхатън-Хемптънс.

В огледалото за обратно виждане блеснаха далечни светлини.

— Няма да стане! — промърмори на себе си той и оголи зъби. — По никой начин не можеш да ме стигнеш!

23 часа 59 минути.

На пустия аутобан в Лонг Айланд, Фред Косина спука задна дясна гума и едва успя да овладее летящия си „Додж“. Доближи се до края на платното и спря, после отчаяно стовари юмрук върху кормилото. Идиот! Как можа точно сега да спука гума! Още не беше напуснал Куинс и в този късен час, когато на аутобана нямаше жива душа, щеше да му отнеме най-малко час и половина да стигне до Саутхемптън. И то, ако бута колата.

Щеше да закъснее още повече, ако се заемеше да смени гумата.

Той грабна микрофона на полицейското радио и се опита да стигне Централата, макар да знаеше, че тя е извън честотата на неговия сигнал.

— Чарли деветнайсет вика Централа — каза той и повтори, — Чарли деветнайсет вика Централа. Хайде, обадете се — губеше търпение той. Трябваше да се свърже. Ако не…

Радиото мълчеше. Нито звук. После нещо изпука слабо и пак замря. Косина опита пак.

— Чарли деветнайсет търси…

Като по чудо до него долетя лаконичният глас на диспечера през непрекъснатия пукот на статичното електричество.

— Централата вика Чарли деветнайсет.

Превъзходно! Той се изправи. Така беше много по-добре! Може би някой там горе го търси.

— Деветнайсети се нуждае от хеликоптер — съобщи с равен глас той.

— Съжалявам, Чарли деветнайсети. Всички хеликоптери са ангажирани в търсене на оцелели от катастрофирал в пристанището съд.

Фред Косина удари за втори път кормилото с юмрук. Проклет късмет! „Защо не мога да спечеля два пъти? И защо в този случай все има нещо, което ми пречи?“

Той остана за миг неподвижен, като прехвърляше в ума си всички възможни варианти. Все трябваше да има някакъв начин да стигне бързо до Саутхемптън. Ако не го лъже чувството, всяка минута е скъпа. А чувството му подсказваше, че Били Доун и другите жени с нея в изложбената къща могат да…

Не бива да мисли за това. Ужасно е да си го представиш…

… скалпиран труп.

71

Беше сгрешила. Внезапният непрогледен мрак криеше много по-голяма заплаха от мрачното осветление и черните сенки отпреди малко. Сега, когато очите й трябваше да свикнат с тъмнината и когато единственият ориентир бяха светещите прозорци на къщата, тя внезапно осъзна, че я дебне голяма опасност. Какво да прави? Да се върне в къщата? Поне да опита входната врата, преди да обиколи и да влезе отзад.

Отново пропука клонка — този път някъде отляво.

Тя се обърна натам и извика отново:

— Кой е?

И този път единственият отговор бе шумоленето на листата и клоните и ревът на прибоя. А от езерото, някъде от другата страна на „Медоу Лейн“ се носеше насмешливият писък на щурци и цикади.

Тя преглътна нервно и опита отново:

— Офицер Муди, моля ви, не си правете шеги! Никак не е смешно!

Почака.

Отново нищо.

Въздъхна, сви рамене и бавно тръгна по неравния каменен път. На два пъти се спъна и едва не падна на земята.

Постепенно очите й свикнаха с мрака — различаваше силуетите на катраненочерните дървета и храсти на фона на по-бледата околна тъмнина. Стигна до края на пътя, където плочникът преминаваше в наскоро положен асфалт. Спря за момент с ръце на кръста и се огледа.

А сега какво?

Ще потърся полицаите на Били, каза си тя.

Но къде са паркирали колите си? Едва ли пред самата къща. Мястото е съвсем очебийно, а един цивилен полицай трябва да остане незабелязан. Значи някъде надолу по пътя. Може би. Да. Това е поне някакво решение.

Кръглата автомобилна площадка не беше повече от двайсетина метра широка. Почти стигна до края и, когато усети нечие присъствие и й се стори, че чу приглушен смях.

Спря и отново се огледа. Пред нея имаше шубрак. Листата потреперваха от порива на вятъра.

— Офицер Муди? — повика несигурно тя.

Само вятърът. И шумоленето на листа. И острият писък на щурци и цикади.

— Ох, Муди, казах ви, че няма нищо смешно!

Отново нищо. Сърцето й щеше да се пръсне от страх. Не можеше да си спомни да е била толкова уплашена през живота си. Всеки нерв, мускул, изобщо всичко в нея бе опънато до краен предел.

Едва устояваше на желанието да побегне. И все пак знаеше, че няма основателна причина да се страхува така. Все още нямаше никакъв разумно обяснение. Само един писък и това, че угасна осветлението отвън. Че вратата се затръшна. Че телефоните не работеха. С мъка потискаше желанието си да избяга. Всичко в нея крещеше, че има опасност.

Бягай! Веднага бягай! Докато има още време!

— Не! — извика остро тя. — Няма да се страхуваш! Няма да позволя на никой да те плаши! Ще издържиш докрай!

Напразно! Искаше й се да има поне малко движение по пътя. След големия шумен град абсолютната самота и тишина й действаха на нервите. Чудеше се как е възможно някой да живее тук. Е, с голямо семейство, достатъчно слуги и приятели… може би. Но поне беше сигурна в едно нещо. Тя не би желала да живее тук. Не и сама. Не в тази къща. Не, покорно благодаря!

Тя стигна до пътя и погледна първо в едната, после в другата посока. Взря се в тъмнината. Не беше ли онова вдясно кола, паркирана край пътя? Или въображението отново й играеше номера?

Има само един начин да узнаеш, каза си тя. И той е да провериш.

Тя нарочно забърза, когато приближи. Беше кола. Не една, а две. Паркирани една зад друга.

Когато дойде съвсем близо, чу тихото бръмчене на първата кола и различи очертанията на втората. Странната сянка отгоре беше сигнална лампа.

Значи наистина това беше офицер Муди! Идеше й да го убие, затова че я беше изплашил до смърт! Искаше й се да го удуши!

Тя стигна до първата кола и почука с върха на пръстите си по прозореца откъм шофьора. Никой не отговори. Тогава сви ръце във фуния и се опита да надзърне през стъклото. Прозорецът вибрираше леко от тихия мотор. Смътно се очертаваха фигурите на двама спящи мъже с глави, килнати на една страна.

Значи това са господата, които трябваше да охраняват Били Доун? Полицаите, на които разчитаха! Никога не бих поверила моя живот на такива!

Тя почука отново, този път по-силно. Но те продължиха да спят.

Какво им ставаше?

— Хей! — извика тя и заблъска с все сила по покрива на колата. — Събудете се!

Когато не получи отговор, опита да отвори вратата на шофьора.

Беше отключена и веднага зейна. Вътрешността се освети от малката лампа на тавана. Тя се наведе и понечи да разтърси полицая, но веднага отскочи назад. Всичко вътре беше потънало в кръв. В ноздрите й нахлу остра миризма на свежо заклано животно.

Господи!

Под брадичката на цивилния полицай зееше разрез от едното до другото ухо, подобно на цинично ухилена уста. Лепкавата прясна кръв беше попила навсякъде. В дрехите. Седалката. Таблото. Струйки от засъхващи червени капки бяха изпръскали цялата вътрешност и предното стъкло.

Тя се помъчи да погледне към другия човек.

Също мъртъв. Убит по същия свиреп начин.

Гърлото му бе прерязано.

Тя се олюля и отстъпи назад ужасена. Затръшна вратата и пое на пресекулки няколко глътки въздух. Краката й бяха омекнали и трепереха, ушите бучаха, а стомахът се обръщаше. Опита се да потисне надигащата се течност. Не успя. Преви се надве и всичко се изля наведнъж.

Големият пристъп отмина. С мъка се дотътри до задната част на колата и се облегна на капака. В устата й горчеше, гърлото й бе раздрано и подуто. Очите й плуваха в сълзи.

Виждаше пред себе си патрулната кола на офицера Муди.

Офицер Муди. Трябваше да провери… Не, не можеше… Просто не можеше. Но трябваше!

Бавно се довлече до вратата и я отвори. Отскочи назад, когато тялото вътре политна да падне с главата напред.

Господи!

Точно в това време лампите около къщата светнаха отново. За момент очите на Едуина се заковаха, без да виждат, в обляната от светлина къща. Знаеше какво означават светлините.

Бяха примамка.

„Някой си играе с мен като котка с мишка. Някой опасен убиец.“

Не й се искаше да се върне в къщата. Всичко в нея я подтикваше да бяга в обратната посока. И да не спре, докато не стигне до града и полицейския участък.

Но Анук беше в къщата. Не само Анук. Били Доун: И преди всичко Алелуйа!

Тя изпъшка високо. Ужасът беше съкрушителен!

Внезапно изправи гръб, обзета от стоманена решителност. Очите й мятаха мълнии. Мръсна твар!

— Само през трупа ми! — викна тя през стиснати зъби.

Наведе се, без повече да мисли, и потърси револвера на офицер Муди. Грабна тежкото оръжие, като се молеше да е заредено. После затича. Но не към полицейския участък.

Право към къщата.

Фред Косина наблюдаваше как на празната паркингова площадка се снижи и кацна хеликоптер „Бел джет рейнджър“, принадлежащ на сп. „Ай уитнес нюз“. Полицаят наведе напред глава и затича, превил гръб, за да избегне силните пориви на вятъра, породен от въртеливото движение на перката.

Преди да стигне до него, вратата откъм стената на пасажера се отвори и от нея се подаде познатото лице на червенокосата репортерка на криминални хроники.

— Сигурен ли си, че не ме пращаш за зелен хайвер, Косина? — извиси тя глас, за да надвика шума на мотора.

— Глупости, Бабс, знаеш, че не съм такъв — извика в отговор той. — Можеш ли да се закълнеш, че съм те лъгал някога?

— Случвало се е — погледна го тя със суровите си зелени очи. — Какво има този път?

— Ще ти кажа по пътя.

Тя разтърси бакърените си къдрици.

— Кажи ми сега или тръгвам да търся изчезналия плавателен съд.

Боже милостиви! Той стърчи тук, когато всяка секунда е ценна, а тя му губи времето, като го кара да разказва цялата проклета история! Репортери! Не можеше да ги понася! Но понякога не можеше без тях. Особено в ден като днешния.

— Става дума за онзи психопат, който убиваше моделите — извика той.

Бабс Петри подскочи нетърпеливо.

— Тогава защо не ми каза веднага? Скачай вътре и да тръгваме!

Входната врата беше широко отворена.

Сякаш никога не беше затваряна.

Стъпалата бяха окъпани в жълта светлина, която се изливаше щедро надолу.

Като жлъч, извираща от огромна правоъгълна паст.

Едуина не забави крачки. Тичаше право към вратата, без да мисли за себе си. В гърдите й бушуваше вулкан от майчин огън, който се разпалваше с всяка нейна крачка. От усилието дъхът й излизаше на пресекулки, пулсът отеквайте като ударите на мощен барабан.

Искаше й се да изкрещи и да предупреди Алелуйа, че идва, но всяка частица от енергията й трябваше да се изразходи в дела, а не във викове.

С всяка стъпка ярко осветената врата сякаш нарастваше пред очите й, фоайето зад нея се раздуваше във всички страни и светлината му придобиваше жълт цвят на преизподня. В следващия момент тя профуча през прага и нахлу в ослепителното сияние. Спря като закована пред инкрустациите на зодиака, бързо погледна наляво, после надясно. Импулсивно се втурна през коридора в балната зала. Чуваше високия глас на певицата, която пееше боса нова. Пееше твърде високо. Твърде изопачено. Алелуйа и Били Доун — никога не пускаха уредбата така силно…

„Бъдете там!“ — молеше се тя. — „О, моля ви, скъпи мои, бъдете там! Аз ще ви изведа! Мама идва, сладкото ми дете! Мама ще целуне чедото си и всичко ще мине. Тя няма да допусне нищо лошо да ти се случи, детето ми.“

Балната стая беше празна.

Тя съвсем се отчая.

Къде бяха изчезнали Били и Алелуйа? Огледа се уплашено. Криеха ли се? Къде? Боже, тази проклета къща беше толкова голяма! Ще й трябва цяла вечност, за да я претърси.

Нека започне оттук.

Тя изтича до уредбата и я изключи.

Настъпи неземна тишина. Като в гробница.

— Ал! — гласът й отекна в пустотата. — Ал! Били!

Тишината беше като подигравка.

Бързо провери съседните стаи и изтича обратно към фоайето. Без да се бави, препусна нагоре по витата стълба, върху парапета, на която пламтяха бронзови слънца и луни.

— Ал! — изкрещя тя. — Били!

Внезапно, когато стигна до втората площадка, отнякъде — незнайно откъде — долетя жален вик.

— Мамо!

— Ал! — извика тя. — Ал, детето ми, къде си?

— Ма-а-амо…

Гласът идваше отляво! Да! Тя се втурна натам.

— Мамо!

Едуина се закова на място. Сега гласът идваше отзад! Значи е тичала в грешна посока. Тя се огледа объркана.

— Мамо!

Но той наистина звучеше отдясно.

— Мамо!

Не! Идваше от дъното на коридора! Какво по дяволите…

Стомахът й се сгърчи болезнено. Алелуйа не можеше да бъде на двете места едновременно! Което означаваше, че само един от гласовете е неин. Другият е фалшив.

Не, не фалшив.

На убиеца!

О, Господи! Тя стисна здраво тежкия револвер.

— Мамо! — отдясно.

— Мамо! — отляво.

Едуина извърташе глава при всеки зов.

— Ал! — изкрещя тя. — Ал, детето ми, кой от двата гласа е твой?

— Моят, мамо!

— Не, мамо, моят!

Едуина не можеше да ги различи. Нима това бе възможно! Толкова ли еднакви можеха да са те?

„Опитай по-близкия! — помисли с мрачна решителност тя. — После можеш да побегнеш бързо, ако е необходимо.“

Тя се втурна по коридора с невероятна бързина. Трябваше да спаси Алелуйа, трябваше да я отърве от…

Не искаше да мисли за това! Тя нахлу в библиотеката и се спъна в…

Анук!

Внезапно безумието се стовари върху нея и светът се катурна. Тя се дръпна назад, без да може да повярва на очите си. Анук! Господи, не! Исусе, не! Къде е косата й? Мили боже…

Какво бе направил този изверг със скалпа й?

— Ал! — изпищя тя и хукна обратно. Но отпред се изпречи неясна сянка и още преди да се сблъска с нея, в ребрата й се заби жесток лакът. Въздухът изскочи със свистене от гърдите й, тя политна назад и револверът изхвръкна от ръцете й.

— Ал! — опита се отново да извика, но нямаше повече дъх дори да шепне. Пое дълбоко въздух и направи опит да се изправи на крака.

Внезапно се дръпна назад.

Чудовището беше там, надвесено над нея. Цялото в черен найлон, замазан с грим, изсъхнала кръв и… Господи! — кървавият скалп на Анук върху главата му!

Мис Бич изкриви уста в усмивка и проговори с гласа на Алелуйа:

— Да не би да искаш да счупиш олимпийския рекорд по бягане, мамо?

Очите на Едуина шареха отчаяно по килима да открият револвера, но той сигурно беше паднал някъде далеч. Не можа да го открие.

Опита се да направи друго. Заби лакти в килима и запълзя назад.

Тогава Мис Бич се изкиска с тънък глас и стовари нещо тежко върху главата й.

Всичко стана мигновено.

Очите на Едуина се извъртяха в орбитите и всичко потъна в мрак.

Тя не чу дивия рев на мотора „Харли“, когато Снейк влетя с него през входа право в къщата.

72

— Стига ти толкова, Джони! — каза Р. Л., насочи дистанционното устройство към телевизора и го изключи.

Хлапашката усмивка на Джони Карсън изчезна с пукот от телевизионния скрап.

Р. Л. метна дистанционното върху нощното, шкафче и погледна малкия лъскав будилник „Тифани“. Минаваше полунощ. Нищо чудно, че грамадната спалня изглеждаше така пуста!

Той отпусна глава върху меките памучни възглавници. Чувстваше се толкова самотен и изоставен, но дяволите! Какво я задържаше толкова?

Впи поглед в тавана и тихо въздъхна. Беше наел тази къща в Хемптънс за уикенда от един партньор в бизнеса, като смяташе, че двамата с Едуина ще могат да се насладят на малко тишина и спокойствие посред трескавия моден сезон.

Явно беше сбъркал.

Извърна глава и погледна телефона. Дали да се обади в изложбената къща? Веднага отхвърли мисълта. Не. Само щеше да издаде нетърпението си и щеше да я притесни още повече. А това бе последното нещо, от което Едуина се нуждаеше в този момент. Освен това, не беше ли го предупредила, че може да се върне късно.

Да, беше го предупредила. Но толкова късно? След полунощ?

Отегчен, той отново вдигна дистанционното устройство и включи телевизора. Започна бавно да сменя каналите. Първи, втори, трети. Търговски реклами, среднощни шоу програми, търговски реклами, интервюта, търговски реклами. Въртящи се рок звезди под скрибуцането на стържещи по дъска нокти. Забавлението на деветдесетте години. Нищо интересно. И как иначе? Като нямаше нито един стар филм.

Р. Л. изключи отново телевизора. Полежа известно време. Боже, колко беше тихо! Жестоко му липсваше Едуина.

По дяволите, какво толкова я задържа? Липсваше му. Страшно му липсваше.

Е, ако не се върне скоро, ще се облече, ще отиде с колата и ще я чака тихо навън, докато излезе. Ще я изненада приятно и ще я доведе обратно тук в тази взета под наем къща.

Но ще изчака още три четвърти час. Не, по-скоро половин.

Чудесно!

Снейк не издържа на изкушението и влетя с мотоциклета в къщата. Запрати шлема в единия край и изкусно поведе грамадната машина през коридорите и стаите на първия етаж. Гумите пищяха върху бясно въртящия се под. По безценните килими покапа масло. Скъпият мрамор почерня от горещите гуми. Дръжките на мотоциклета жулеха тесните рамки на вратите, но това ни най-малко не го безпокоеше. Той беше моторист, драги! Ако трябваше, можеше да развърти тази хала само върху една плочка. Да-а!

Миризмата на изгорели газове изпълни стаите.

Направи едно кръгче в безкрайно дългия коридор.

На първия етаж нямаше никой. Но това не го отчая. Трябваше само да се поогледа малко и зайчетата сами щяха да изскочат от дупките си.

Върна се с гръм и трясък във фоайето и подкара бавно по цялата му дължина. После нацели предната гума във витата стълба, превключи на първа скорост и отпусна спирачката.

Сякаш се изкачваше по назъбена мраморна планина. Металът стържеше грозно, докато долната част на рамката и ауспуховата тръба драскаха по всяко стъпало.

Не го интересуваше това, че мраморът се разваля и моторът се чупи. Не му пукаше за вътрешната декорация, а що се отнася до мотоциклетите, никога не беше купувал такива. Всички бяха откраднати. Щом се развалеше този — бай бай, бейби. Щеше просто да го захвърли или да го „изтъргува“ за нов.

С дълго и протяжно скрибуцане машината взе последното стъпало и стъпи с двете гуми върху площадката. Снейк спря и завъртя ръчката. Погледна в единия, после в другия край на коридора.

„Къде са всички?“ — почуди се той. Дали го бяха чули и побягнали или какво?

Той изгаси мотора. Настъпи напрегната тишина, в която тихото пукане на охлаждащия се мотор приличаше на цъкането на бомба със закъснител.

Снейк сви мечешките си лапи във фуния:

— Шърл! — изрева той. — Зная, че си тук някъде! Размърдай задника си и ела или аз сам ще те измъкна!

Той наведе косматата си глава на една страна и се ослуша.

В къщата бе тихо. Прекалено тихо за място, където вратата зееше широко отворена.

— Добре, шибана курво! — изръмжа той. — Почакай и ще те пипна! Ще съжаляваш, кучко!

После почти се изправи на мотора и удари с крак стартера. Внезапният силен рев раздрънча две огледала в позлатените им рамки.

Той освободи спирачката и се понесе към далечния край на коридора. Там забави ход, запълзя и изведнъж сви остро в първата стая. Щеше да започне оттам и бавно да потегли към другия край, като проверява внимателно всяко помещение, ъгълче и цепнатина.

„По-лошо и от кошмар!“ — помисли си Били, докато ужасеният вой се приближаваше неотклонно. Тя сподави стон. Сигурно така изглеждаше адът! Нямаше нищо по-лошо.

Пристисна се до Алелуйа, а Алелуйа се сгуши до нея — и двете потърсиха утеха и сила една от друга. Бяха на втория етаж, свити зад трикрилия параван, поставен диагонално в ъгъла на украсената детска стая. От съседното помещение долетя силен трясък на счупени мебели — мотоциклетът на Снейк помиташе всичко по пътя си.

— Страх ме е — каза тихо Алелуйа и погледна с очакване Били. — Какво ще нравим сега?

Били я стисна още по-здраво.

— Ш-ш-ш-шт! — прошепна тя и бързо запуши устата на Алелуйа с ръка.

Моторът бе отново в коридора и беше спрял пред тяхната стая.

Машината влетя с грохот. Вибрациите и шумът разтърсиха стъклата на прозорците.

Затаила дъх, Били се наведе напред към паравана. Надникна с едно око през тънката цепка между двете крила.

Снейк въртеше бавно глава и очите му шареха из стаята. Същият Снейк от едно време — изобщо не беше се променил. Груб, мазен, миризлив, облечен в същите стари парцали. Чудно, какво толкова беше намерила в него. „Господи, сигурно съм била много отчаяна!“

После всичко в нея се смрази. Очите му се бяха извърнали към паравана и гледаха право към нея. Тя не смееше да диша. После погледът му се отмести нататък и тя почувства безкрайно облекчение. Но внезапно той обърна отново очи към нея и ги впи в прикритието. Остана така, приковал хищен поглед, сякаш се мъчеше да прозре през материята.

Тя не смееше да помръдне. Ами, ако я забележи през цепнатината? Той имаше изключително зрение. Можеше да различи и най-малкото движение с ъгълчето на окото си.

Секундите сякаш се нижеха безкрайно дълго. По челото й избиха ситни капчици пот. Молеше се той да се откаже и да си отиде. Защо се бяха скрили в това толкова очебийно място? Защо изобщо беше срещнала Снейк?

Снейк!

Само близостта му караше червата й да се свиват на топка. Странно, какви номера играеше понякога паметта на човека? Почти беше забравила колко едър, груб и силен е той. Огромното му тяло сякаш изпълваше стаята. Не беше забравила обаче убийствената му жестокост. Тук спомените й бяха кристално ясни!

От него извираше неистова злоба и ненавист.

— Шърл! — изрева той. — Там ли си?

О, господи! Били се дръпна бързо назад и заби пръсти в ръцете на Алелуйа.

Момичето я погледна в лицето. Никога не беше виждала толкова уплашен човек. Такъв поглед, изпълнен с див ужас.

— Мръсна кучка! — ревеше Снейк. Чу се внезапен трясък от разбита лампа. — Отговори ми!

Били и Алелуйа отскочиха назад.

Снейк завъртя застрашително ръчката на газта.

— Шърл!

Гласът му се извисяваше над гърма на мотора.

— Дявол да те вземе, зная, че се криеш там отзад.

Той запрати бебешкото кошче през стаята с един ритник на тежкия си ботуш.

Били стисна още по-здраво Алелуйа.

Внезапно Снейк се разсмя.

— Шъ-ъ-ъ-ърли-и-и… — изграчи той. — Е-хей, Шъ-ъ-ъ-ърли-и-и…

Стомахът й се сви. „Значи той знае! — мислеше ужасена тя. — Знае, че съм тук! Божичко, няма къде да се дяна!“

Моторът гръмна още по-силно, когато Снейк освободи спирачката и тръгна право напред. Предната гума докосна паравана и той затрепери. После той върна машината няколко крачки назад и отново потегли напред.

Играта продължаваше.

Същия свят. Същия час в света на Мис Бич

Мис Бич бе изпаднал в трескаво вълнение.

Със стиснати устни и див поглед тичаше по коридора толкова бързо, колкото позволяваха високите токчета. Нямаше никаква представа откъде се беше взел този тип с мотора, но едно нещо бе ясно — никакъв воин на Сатаната нямаше да му отнеме плячката!

Облеклото на Мис Бич изглеждаше значително по-зле отпреди. Не можеш просто да режеш, режеш, режеш, и да останеш чист и неопетнен. Мокрият, сплъстен от кръв скалп на Анук стоеше накриво на темето му. Внимателно нанесеният грим бе грозно зацапан и сухи съсиреци, полепнали по цялото тяло, му придаваха вид на ръждивокафяво чучело. Черните чорапи бяха покрити с множество отвесни бримки.

Мис Бич стискаше здраво дръжката на автоматичния си нож, готов да замахне и убива, убива отново. Той избърсваше внимателно острието след всяка употреба и сега, отново чисто, то отразяваше блясъка на стенните лампи и лъщеше като къс сребърно огледало.

Мис Бич стисна ножа още по-здраво. Нямаше да позволи на никой да го спре. Особено този недодялан, рошав, див пещерен човек, който препускаше от стая на стая на отвратителния си мотоциклет. За нищо на света! Каква наглост! Как се осмелява това животно да наруши неговото собствено царство на смъртта! Как дръзва да посегне на най-хубавия екземпляр на Мис Бич! Това вече е прекалено! Идеше му да скочи върху него и да впие зъби във врата му като Дракула.

Но Мис Бич никога не убиваше отзад. Мис Бич изпитваше наслада, когато жертвите го гледаха, когато се свиваха като уплашени малки червейчета и когато — пук! — изскачаха червата и мехурите им.

О, да — отпред е по-добре. Убийството в лицето на жертвата е най-приятно. Единственият възможен начин.

73

Умът на Били работеше трескаво. Знаеше, че тя и Алелуйа трябва да изчезнат от къщата — и то бързо.

Направи няколко светкавични пресмятания. Между тази стая и стълбите има най-малко петдесет стъпки коридор. А елегантното вито стълбище щеше също да отнеме време. Беше проектирано за пищни огромни приеми, а не за бързи и сигурни бягства. Там имаше поне още десетина метра. Най-близката къща се намираше на колко? Сто метра? Или повече? Изглежда, имаше по-голяма вероятност чудовището, което бе убило Анук, да ги спипа, преди да са напуснали мястото.

Но. Винаги има едно голямо „но“. Имаше още една възможност. Снейк беше с мотоциклет. Всичко зависеше от това как ще изиграе тя картите си. Той можеше да ги измъкне оттук. Тя и Алелуйа ще се свият на задната седалка и след минута ще са навън и далеч от къщата. Но само в случай че Снейк не я пребие до смърт преди това.

Прекрасна мисъл, няма що. Наистина имаше чувството, че е между два огъня.

Работата беше в това дали смее да се обърне към Снейк за помощ. Въпрос за 64000 долара.

И дали Снейк ще се съгласи да й помогне! Още един въпрос за 64000 долара. Сърцето й биеше бясно. Кого да предпочете — Снейк или убиеца?

Нямаше смисъл да мисли дълго. Убиецът беше психопат. Беше видяла какво бе сторил с Анук, да не говорим за Ермин и Оби Кути. В сравнение с него Снейк бе само един зъл звяр. Несъмнено страшен, но за предпочитане. Той обичаше да причинява болка, да изнасилва и граби, но доколкото знаеше, не бе убил никого. Досега.

Това беше поне някаква утеха.

Леко отстрани от себе си Алелуйа и я хвана за ръка.

— Не се страхувай — прошепна тя. — Чуваш ли, миличка?

После стисна пръстите на момичето и се опита да й придаде сила, каквато тя самата не изпитваше.

Алелуйа я погледна въпросително и кимна с глава.

Били се усмихна бързо и се прекръсти. Надяваше се, че няма да скочи от трън на глог.

Мотоциклетът отново налетя на паравана и едва не го преобърна. Залюля се напред-назад, потанцува леко и замря. Били чу как Снейк направи няколко крачки назад, готов за ново нападение.

Сега!

Като повлече след себе си Алелуйа, тя излезе от скривалището си.

— Добре, Снейк. Ти спечели — вдигна тя ръка в знак, че се предава.

— Тц-тц-ти! — Снейк изключи мотора. — Я виж ти! Популярната Били Доун — устните му се изкривиха в зла усмивка.

— Слушай, Снейк, зная, че ме мразиш и не те виня за това. Разбираш ли?

Тя го погледна право в очите, без да издава вълнението си. Той обичаше да всява страх и тя знаеше, че единственият начин да изкопчи от него това, което иска, е да не покаже слабостта си. Само така можеше да го укроти.

Той се беше вторачил в нея.

— Наистина те мразя, курво. Имаме някои сметки за уреждане. Не помниш ли?

— Да го оставим за по-късно, Снейк. Искам да ти кажа, че ни грози голяма опасност.

Той ритна с подкования си ботуш стойката, преметна крак над седалката и пусна мотоциклета. Машината се залюля, стъпи на стойката и остана полегнала на една страна.

Снейк я погледна с премрежени очи.

— Какво искаш да кажеш с това — грози ни опасност?

Той остана така, привел напред масивните си рамене, яките му ръце и длани увиснали заплашително от двете му страни.

— Нужна ми е помощта ти. — Били прегърна още по-здраво Алелуйа. — Ние двете се нуждаем от нея — натърти тя.

Той отметна назад глава и се разсмя.

— И таз добра! Идвам тук с мотора да ти покажа кой командва парада, а тя „Имаме нужда от помощта ти!“ — Той спря да се смее и се намръщи. — Права си. Наистина имаш нужда.

— Снейк — заговори бързо тя, — там долу в коридора има мъртва жена. Съвсем мъртва и скалпирана. — Тя се опита да успокои гласа си, като същевременно му придаде умолителна нотка. — Можем да уредим спора по-късно. Но сега изведи ни оттук, моля те!

— Какви ги приказваш? — Той извади от джоба си клечка за зъби и я пъхна в устата си. После поклати глава. — Няма да я бъде, кучко! Няма вече да се хващам на въдицата ти!

— Снейк! Ти не знаеш какво става тук!

Снейк сплете пръсти в отговор и ги изпука шумно.

— Може би не, но знам какво ще ти се случи.

Той се захили цинично.

— Моля ви! — изпищя Алелуйа. — Моля ви, послушайте я, чувате ли?

— Слушай, мистър Снейк! — прозвуча гласът на Мис Бич от вратата. — Научи се да слушаш!

Беше застанал с една ръка на кръста и с другата вдигнал пред себе си стоманеното острие.

Били Доун сподави вик и тикна Алелуйа зад гърба си.

— Отстрани се от пътя ми, мистър Снейк изсъска той. — Не виждаш ли, че тези хубавици са мои. Те ми принадлежат. Схващаш ли!

Обикновено Снейк не се славеше с бърз ум. Той тикна пръст към Мис Бич, погледна Били и попита:

— Този педераст твой приятел ли е? — после премести поглед към Алелуйа и отново към Мис Бич. Засмя се злобно. — Още не е Хелоуин!

— Затваряй мръсната си уста! — изпищя Мис Бич. — Върви я измий със сапун! Не си ли се оглеждал скоро в огледалото?

Опасна жълта светкавица блесна в очите на Снейк.

— Добре, мръсен педал — изръмжа той. — Ти сам си го търсеше!

— О-хо! Предизвикваш ме!

И Мис Бич реши да покаже изкуството си. Развъртя мълниеносно ножа като жонгльор.

После внезапно спря и го протегна с острието напред. Зацапаната клоунска уста се разтегна в грозна усмивка.

— Уплаши ли се, мечко?

После запримига с фалшивите си клепки и тръгна напред, като описваше широки кръгове около Снейк.

Без да сваля поглед от Мис Бич, Снейк пъхна ръка в джоба си и измъкна нещо. Автоматичният нож, който държеше, светна като електрическа дъга.

— Снейк, недей! — молеше Били. — Да се махаме оттук. Той е луд!

— Млъквай — изръмжа Снейк, без да я поглежда. — Трябва да се съсредоточа. — Беше се привел надве и следеше всяко движение на противника си.

— Луд ли? — пищеше Мис Бич. — Това лошо момиче ме нарече „луд“! Значи куку!

— Да-а. Така те нарече. — Стиснал здраво ножа пред себе си, Снейк продължаваше да се върти, следвайки движенията на чудовищното създание, облечено в парцали и смешни пухени чехли на високи токове. — Хайде, каквото и животно да си. Чети си молитвата!

Снейк свиваше и разгъваше пръстите на протегнатата си ръка, като подканваше противника да направи първата стъпка.

Очите на Мис Бич се изпълниха с дива радост.

— Идвам! — кресна той и ритна високите си чехли.

74

Клепките на Едуина трепнаха и се отвориха. Пред очите й изплува бялата повърхност на гладкия прясно боядисан таван. Единственото усещане бе на остра болка, която пронизваше черепа й. Единствената миризма бе отвратителният дъх на прясна кръв някъде наблизо. Ал! Мисълта нахлу в мозъка й.

Изправи се мигновено и се олюля, сякаш в главата й се разби стъкло. Внимателно протегна ръка и попипа. В косата нямаше кръв. Слава богу, значи нямаше външна рана. Но имаше буца с големината на яйце.

С това можеше някак да се справи.

Бавно се извъртя и се изправи на колене. Огледа се да разбере къде се намира и очите й се спряха на обезобразената неподвижна форма на Анук. Бързо погледна встрани, но не достатъчно бързо. В гърлото й отново се надигна жлъчна течност. Божичко, какво…?

Изведнъж целият ужас нахлу в нея. Тримата мъртви полицаи в колите вън. Гласът на Алелуйа от двете страница коридора. Анук. Кошмарното видение, което й бе пресякло пътя, блъснало в гърдите и съборило, револверът, който бе излетял от ръцете й…

Револверът! Къде е проклетият револвер?

Отчаяно очите й затърсиха по пода. „Къде е той?“ — крещеше съзнанието й. Без да обръща внимание на страшната болка в главата, тя пропълзя на ръце и колене, потърси под масите и столовете.

О, боже! Да не би да го е взело онова чудовище?

Тя повдигна края на плата, с който бе тапициран дивана и надзърна под него. Там беше! Вълнението замалко не я задави. Легна по корем, протегна ръка под дивана и напипа тежкия хладен метал. Когато отдръпна ръка, пръстите й бяха празни. По дяволите! Тя се притисна до дивана и протегна ръка, докъдето можеше да стигне. Отчаяно затърси. Не можа да го стигне! Извика. Внезапно някъде в далечината се разнесоха писъците на Били Доун и Алелуйа. Онзи звяр — какво правеше с тях? Сигурно ги е хванал — Господи, какво искаше от тях? Тя скочи на крака.

Извика цялата си свръхчовешка енергия и повдигна края на дивана с няколко сантиметра. Скръцна със зъби, отмести го няколко крачки и го пусна. Подът се разтресе. После скочи върху тапицираната седалка, покатери се на облегалото, протегна ръка и грабна револвера.

Солидната тежест в дланта й придаде решителност.

В другия край на коридора продължаваха да се разнасят писъци. Едуина затича с револвер в ръка.

Пилотът на хеликоптера посочи надолу.

— Става все по-зле, няма да намерим мястото — извика през рамо той.

— А можеш да намериш курва, когато си искаш — изкряска в отговор Бабс Петри. После се врътна на мястото си. — Още пет минути — викна тя на Фред Косина. — Нали познаваш къщата?

— Би трябвало да наподобява замък на кошмарните видения — целият в бойници и кули.

Бабс вдигна нагоре очи.

— И това ми било помощ.

— Този хеликоптер има ли фарове?

Тя внезапно се усмихна.

— За твой късмет.

— Късмет, ако мъглата не се сгъсти — промърмори под нос пилотът и снижи умело бръмчилото до височина от тридесет метра. Сега почти докосваха къщите.

Гледай очите му, а не ръката. Снейк си спомни основното правило на боя с ножове. Очите издаваха какво ще направи ръката в следващия момент.

Той наблюдаваше очите на Мис Бич. Те бяха потъмнели от неистова радост. Мълниеносно Снейк скочи напред, ножът в миг проряза въздуха надолу и обратно, насочен в корема на жертвата. Бързо отскочи назад.

— Кучи син — изруга гласно Снейк. Не беше улучил. Мис Бич се бе отдръпнал пъргаво на безопасно разстояние. — Майчице, тази вещица можела да скача!

Извили гърбове те пак започнаха да обикалят в кръг. Без предупреждение, Снейк се хвърли в мощна атака и ножът му блесна.

Мис Бич се извъртя сръчно встрани и острието мина на милиметър от него. Лудият се изкиска.

Снейк отново изруга и се озъби. Как, по дяволите, правеше тази вещица това?

Отстрани Били Доун наблюдаваше битката с растяща тревога. Очите й непрекъснато скачаха към отворената врата и спасението. Чакаше удобен случай да се измъкнат незабелязано с Алелуйа.

Засега това беше невъзможно. Най-лошото бе, че трябваше да извървят пет метра, за да стигнат до нея. Намираха се в отдалечения край на стаята, където бяха потърсили убежище от размаханите остриета.

Потресена от жестоката сцена, Алелуйа беше заровила лице в гърдите на Били.

Били погали главата на момичето.

— Няма страшно — повтаряше непрекъснато тя, като се мъчеше да успокои по-скоро себе си, отколкото Алелуйа. — Няма страшно.

Снейк продължаваше да настъпва упорито. Но Мис Бич му убягваше, сякаш се сражаваха с рапири, а не с ножове. Снейк отново атакува безуспешно.

— Гадно копеле! — изрева Снейк. По лицето му се стичаше пот. Лошото бе, че бавно, но сигурно губеше сили. А това говедо дори не се беше изпотило.

Следващото нападение на Снейк срещна пак пусто пространство. И следващото. И по-следващото.

Мис Бич танцуваше уверено пред и около него, хилеше се лудешки и смахнатият му поглед бе изпълнен с ярък безумен пламък. С няколко танцови стъпки се изплъзваше от острието на ножа. Правеше го толкова леко. Не беше замахнал нито веднъж — поне досега. Щеше да почака, докато се умори да си играе с жертвата.

Снейк не можеше да понася вече истеричния подигравателен смях.

— Слушай, парцал такъв! — изръмжа той. — Защо не се биеш като мъж? — Мис Бич постави двете си ръце на хълбоците и изгледа Снейк от главата до петите.

— Я виж! — подразни го той. — Виж кой говори! Ако ти си мъж, защо не улучиш, когато удряш? А, скъпи? — Мис Бич му изпрати въздушна целувка.

Това беше върхът! Снейк не можеше повече да понася. Не познаваше унижение, нито поражение. Нямаше да позволи повече да издевателстват над него.

Яростта го заслепи. Едрото космато лице почервеня като цвекло, чертите му се изкривиха в гримаса. Нямаше да позволи на никого да го правят за смях пред Шърл! Не стига, че онази дърта кучка беше нахлула в клуба на воините с оръжие в ръка и я беше измъкнала оттам. Но тази вещица! Не-е-е. Никаква дрипла нямаше да излезе на глава с него!

Мис Бич изпадна във възторг, когато Снейк загуби контрол над себе си. Отскочи назад, изви за миг тяло в позата на Бети Грейбъл, после се изплъзна, когато Снейк атакува отново.

Били Доун видя с ужас как Снейк се препъна в собствените си крака. Тежкият моторист бе разчитал цял живот на това, че е по-едър, по-як и по-зъл от всеки друг. Сега бе срещнал по-силен противник. Големината и теглото, негово безспорно предимство досега, се обърнаха против него. Той не беше нищо друго, освен тромав слон, докато Мис Бич танцуваше като газела около него.

„Моля те, Господи, моля те! Не оставяй Снейк да загине! Той е единственият, който ни дели от този звяр!“

— Виж това! — заповяда Мис Бич и грациозно се дръпна назад, здраво стиснал крака. Вдигна ножа високо с насочено надолу острие и застина в позата на матадор. После погледна изпод дългите си мигли и изпрати на Снейк още една цинична целувка.

Снейк не издържа! Щурмува като бик.

Мис Бич просто направи един пирует встрани и се вдигна на пръсти. Снейк не можа да спре навреме и профуча тежко край него, но още преди това ножът на Мис Бич блесна и потъна в тила му.

Тялото на Снейк се разтърси от удара и очите му се разшириха от учудване. Ножът стърчеше от врата му, забит до самата дръжка. Веднага тънки струйки потекоха като малки розови ручейчета.

Точно в този момент Били Доун закрещя. Мис Бич плесна длани, сякаш изтърсваше въображаем прах.

— Видяхте ли колко е лесно, момичета? — подвикна той на Били и Алелуйа.

Снейк ревеше като ранен лъв и се въртеше в кръг. Беше се превил надве и се опитваше безрезултатно да достигне ножа отзад и да го издърпа от врата си.

— Вярна е поговорката, че големите кучета лаят, но не хапят! — пляскаше доволно с ръце Мис Бич. — Не сте ли съгласни, момичета?

Били не смееше да погледне Снейк. Дори и той, колкото и да беше зъл, не заслужаваше такъв край. Но Мис Бич е беше приключил със Снейк, о, не. Той внезапно се приближи и ритна с крак ръката, която все още държеше ножа. Той изхвърча от дланта и Мис Бич го хвана умело във въздуха със сръчността на жонгльор.

Обърна се към Били Доун и Алелуйа и каза:

— Момичета!

— Не гледай! — прошепна Били с прегракнал глас в ухото на момичето и я притисна по-силно до себе си. — Не бива да гледаш!

— О, не, ще гледа и още как! Или искаш да го метна в гърба й?

Сега Мис Бич държеше ножа за върха на острието, вдигнал ръка, сякаш се канеше да го запрати в Алелуйа.

Били извика отчаяно:

— Не! Не-не-не-не! Тя ще гледа. Ще гледа! — после каза нежно на Алелуйа. — Трябва да се обърнеш, миличко. — Прави това, което… което казва той.

— Не мога! — хлипаше момичето, вкопчило се в Били. Плачеше все по-силно. — Просто не мога!

По лицето на Били също се стичаха сълзи, но Мис Бич беше непоклатим. Дори да не можеше да спаси себе си, Били трябваше да опита да спаси Алелуйа. Трябваше да й помогне някак да избяга от тази касапница.

Тя стисна здраво ръцете на момичето, отстрани я от себе си и я застави да се обърне.

Мис Бич се усмихна.

— Така. Това е много по-добре, скъпа. Нали?

Алелуйа го погледна с помътнели от ужас очи.

Мис Бич се опиваше от страха на другите. Чувстваше го с всяка фибра. О, той просто обожаваше да гледа как жертвите му треперят! Това го изпълваше със сила и възторг. Най-спонтанното чувство — страхът — го изпълваше със задоволство. Страхът го правеше… точно така — щастлив! Беше толкова щастлив, така жизнерадостен! Искаше му се… да танцува!

Неочаквано Мис Бич заигра бързо, ритмично фламенко, като се въртеше в кръг около Снейк. После вдигна високо ножа на моториста и го заби със сила в дебелия му врат, точно до другия нож. Когато го пусна, дръжката затрептя като стрела.

— А-р-р-р-р!

Снейк не изрева този път. Само се изви назад и гърлото му заклокочи. Отпусна се тежко на колене и се загърчи, обхванал главата си с ръце.

Мис Бич продължаваше да танцува диво около него, после сграбчи двата ножа и рязко ги изтегли.

Снейк се изви отново назад и се просна по очи. От откритите рани бликнаха фонтани кръв.

Мис Бич направи няколко танцови стъпки назад.

— В Испания матадорите понякога посвещават убития бик на някой зрител от публиката. Знаете ли как го правят?

— Не — потръпна Били.

— Ще ви кажа. Подаряват на някого ушите на животното.

— Не! — изпъшка тежко Били. Очите й, широко отворени и пълни с уплаха, гледаха умолително. — Боже, моля те, недей!

— Посвещавам този бик — Мис Бич ритна Снейк право в лицето — на вас двете. Помислете само! Матадорите са избирали хора като Пикасо. А аз избирам вас!

— Не-е-е-е — стенеше Били. — Не-е-е-е!

Но Мис Бич вече беше се навел и за секунда отряза и двете уши на Снейк. От раните рукнаха потоци кръв.

В същия момент Били и Алелуйа започнаха истерично да пищят.

— Ето едно за теб! — Мис Бич се прицели игриво в Били и хвърли ухото. Били се наведе и то прелетя край нея. — И ето едно за теб! — той метна другото към Алелуйа, която вцепенена от ужас, не можа да се отмести навреме. Ухото я удари по лицето и падна на пода. Тя го погледна с обезумял поглед и широко отворена уста. Продължаваше безмълвно да крещи, но от гърлото й не се отронваше нито звук.

Мис Бич ги изгледа с присвити очи, стиснал нож във всяка ръка. После отри остриетата в чорапите си.

— Вие сте неблагодарни момиченца. И двете сте много неблагодарни!

После отново показа номера с жонглирането.

Изведнъж въртенето на остриетата спря.

Цъкна подигравателно с език в знак на съчувствие.

— Сега е ваш ред, душички! Време е да се отдадете на Мис Бич! — отново врътна ножовете, спря внезапно и ги вдигна като прибори за ядене.

— Е? Коя желае да е първа?

— Спри! Спри, копеле! — прозвуча зад гърба му нов глас.

Всички се обърнаха, дори Мис Бич. На прага стоеше Едуина. Широко разкрачена, с револвер в двете си ръце, също като Ейнджи Дикинсън във филма „Полицайката“.

— Хвърли ножовете! — заповяда тя. — Направи го бавно!

Мис Бич тикна подигравателно език в бузата си и започна бавно да го върти. Лицето му се заразтяга в цинична гримаса.

— Изпълнявай! — процеди Едуина през зъби и се помоли мълчаливо: „Моля те, хвърли ги, моля те!“ „Никога не съм стреляла в човек!“ — Не ме ли чу? — в гласа й прозвуча истерия. — Хвърли ги!

Вместо да се подчини, Мис Бич завъртя ножа отново, обърна бавно гръб и тръгна към Били и Алелуйа. Приближи се, вдигна и двата ножа и се приготви да ги забие, когато…

— Мамо! — изкрещя Алелуйа и закри лицето си с ръце.

И Едуина натисна спусъка. Звукът експлодира в ушите й и в момента, когато куршумът проби лявото бедро на Мис Бич.

Той се изкриви от удара. Ръцете му бяха още вдигнати и стискаха ножовете, но на лицето на вампира се изписа недоумение. Той се люшна към Едуина с готови за удар ножове, но…

Едуина стисна зъби и отново натисна спусъка.

Този път рамото му сякаш се пръсна. Разлетяха се частици кост и плът и бликна фонтан от червена кръв.

Ударът отново завъртя тялото на Мис Бич. Ръцете му бяха все още вдигнати и той продължаваше да се придвижва, олюлявайки се, към нея, докато…

— Умри! — изкрещя Едуина и стреля за трети път.

Сега куршумът улучи корема на Мис Бич и го залепи за стената. Устата му се отвори да каже нещо и едва тогава ножовете паднаха от ръцете му и издрънчаха на пода. Бавно се свлече по стената, оставяйки широко червено нетно и грохна в изкривена седяща поза на земята.

— Ти ме застреля — каза тихо той. — Уби ме.

Главата му клюмна напред и косата на Анук тупна между краката му.

Едуина изпусна револвера и направи няколко несигурни крачки напред.

— Господи! — прошепна тя и се олюля. Запуши уста с двете си ръце. — Това е Лео! Лео Флъд! О, господи! О, боже!

Лео бавно вдигна глава.

— Не е… Лео — загъргори той.

— Тогава кой си ти? — Тя клекна и заби нокти в изцапаните му с кръв ръце. — Кой, по дяволите, си ти?

— Мис Бич. — Гласът му отпадаше и животът го напускаше.

— Защо? — попита Едуина. — Защо ни преследваше, Лео? Защо искаше да ни убиеш?

— Лео… не… убиваше. Лео обичаше. Това… беше… Мис Бич. — Гласът му съвсем заглъхна. — Мис Бич! — повтори той и затвори уморено очи.

— Какво казваш? — попита Едуина.

— Божичко — пошепна Били Доун и погледна Едуина. — Божичко!

Изведнъж той отново отвори очи и ги спря на Били. В тях гореше същият безумен огън. Пресегна се стремително, хвана я за косата и я дръпна.

— Моя е…! — изграчи той. — Моя!

Били изпищя и тръсна глава.

Тогава очите му потъмняха и главата му клюмна.

Мис Бич беше мъртъв. От коридора долетяха тревожни викове.

— Били! Били!

В стаята се втурна Дънкан Купър.

В миг нощта навън се озари от ярки бели фарове и въздухът се изпълни с рева на кацащ хеликоптер.

Докато успеят да се приземят, пристигна и Р. Л.

Всичко свърши.

75

29 май бе ден за погребения. Имаше три: едно сутринта, едно — по пладне и едно — следобед.

Лео Флъд бе погребан сутринта. Заровен бе тихо в гробището в Кънектикът в присъствието само на Едуина и Алелуйа.

Р. Л. чакаше с Лесли в лимузината.

— Може да не е правилно да се говори лошо за покойника — промълви той, — но предпочитам да се пека в ада, отколкото да застана на гроба на това копеле.

Едуина не каза нищо. Не можеше да го кори за чувствата му. Лео беше убиец. Тя го бе застреляла в момента, когато се бе нахвърлил върху Алелуйа.

Съзнаваше иронията на раздвоената му личност.

Тази част от него, която беше Лео Флъд, го бе издигнала до върха на богатството и властта, докато другата част — Мис Бич — го бе захвърлила в ада.

Нито от двамата негови бизнес партньори, нито армията от изпълнителни директори, ни стотиците работници от фирмата „Бек, Флъд и Кронин“ не се появиха, тъй като сметнаха това за неприлично. Щеше да започне масова реконструкция в компанията, а никой не желаеше да запишат в характеристиката му, че е жалил за едно чудовище.

След като спуснаха ковчега, всички се върнаха в града и отидоха право на „Медисън авеню“ за друго погребение.

Церемонията по погребението на Анук беше по обяд.

Ковчегът беше открит — свидетелство за качествата и способностите на погребалното бюро.

Въпреки това имаше няколко рекламации.

— Анук никога не е слагала толкова грим — хленчеше Лидия Клаусен Зееме, същински печален образ в черна коприна, черна плоска сламена шапка и дълги черни ръкавици от ярешка кожа — точно това, което самата Анук би облякла.

— Прическата и цветът на косата също не са както трябва — добави Дафид Къмбърланд.

Всъщност никой не беше се сетил да покани фризьора на Анук — Вилхелм — да фризира и боядиса перуката, която тя щеше да носи по време на погребението.

Излишно е да казваме, че цялото висше общество дойде да изпрати Анук. И, разбира се, никой не каза за нея нищо лошо. Нито дори Лиз Шрек и Клас Клаусен.

Да беше минал странник и да беше чул хвалебствените слова, би си помислил, че погребват майка Тереза.

Всички присъстващи бяха на друго мнение.

Две погребения в един ден те карат да мислиш колко крехък, ценен и кратък е човешкият живот.

През цялото време, докато четяха проповедта пред ковчега на Анук, Едуина поглеждаше към Р. Л. и стискаше здраво ръката му.

— Едуина Дж. Робинсън Шаклбъри — промълви тихо, за да опита как звучи името.

Много дълго, реши тя. Едуина Дж. Шаклбъри.

Хм. Това е по-добро. Харесваше й.

Едуина се приближи да пошепне на ухото на Р. Л.

— Ожени се за мен!

Каза го, докато Дафид Къмбърланд разказваше анекдот за Анук, както само той умееше.

— Какво? — Р. Л. врътна към нея глава и челюстта му увисна. — Сериозно ли говориш?

Едуина кимна енергично.

— Само не мога да разбера защо едва сега? Защо не взе това проклето решение по-рано? Можеше да спестиш и на двамата толкова мъки.

— Защото — отговори Едуина, — тогава още не знаех.

— Какво не знаеше?

— Че животът е твърде кратък, за да се пропилее още един ден, ето защо!

Третото погребение се извърши следобед в Ийст Вилидж. Никой от опечалените в Кемпбел не дойде. Не дойде и Били Доун. И с топ не можеха да я докарат.

Воините на Сатаната направиха небивало изпращане на Снейк. Съпровождаха го с огромни почести до небесните селения на онзи велик дилър на мотоциклети „Харли“.

Триста здравеняци — изявени войни на Сатаната пристигнаха в Ню Йорк чак от Джаксънвил, Флорида, за да отдадат последна почит на своя „паднал брат“.

Не мина без обичайните инциденти — няколко сбивания, малко пролята кръв, двама-трима ранени. Всичко си беше в реда на нещата.

В късния следобеден час стотици мотоциклети „Харли“ запалиха моторите и потеглиха на път. Строени по двама в редица, нюйоркското поделение на воините на Сатаната поведоха парада към гробището, предвождани от полицейска кола, която им разчистваше пътя. Модифициран спортен модел кола, превърната в триколка, теглеше ковчега на Снейк. Останалите извънградски групировки завършваха кортежа.

Ревът на моторите отекваше на повече от миля разстояние. Беше една от редките манхатънски гледки.

Погребалната процесия спря цялото движение.

От трите погребения този ден това на Снейк бе най-голямото и най-паметното.

Епилог

Нуждата да се почисти и до известна степен да се отдаде дължимата почит на покойниците отложи официалното тържество по откриването на изложбената къща до четвърти юли. На следващия ден вратите се отвориха широко за публиката.

Никоя изложбена къща не бе имала такъв успех.

Благодарение на последователната вестникарска и телевизионна кампания смъртта на Анук де Рискал и популярния маниак от Уолстрийт, който бе тероризирал модния свят, тазгодишната изложба в Саутхемптън бе най-успешната в историята на вътрешния дизайн.

Всички умираха от желание да видят арената на престъплението на годината.

Стотици любопитни търсачи на силни усещания пристигнаха в Саутхемптън и се струпаха през изложбената къща, като всеки се бръкна и плати по десет долара за привилегията да разгледа мястото.

Почти никой не обърна внимание на красивите стаи. Мястото на престъплението бе най-привлекателно.

Преди още да пребоядисат стаите, беше събрана невиждана сума от два милиона долара за децата, болни от СПИН — с милион и половина повече от очакваното, в доказателство, че макар и в редки случаи престъпленията могат да бъдат използвани и за благородни цели.

Били Доун и Дънкан Купър не се ожениха, но заживяха щастливо след това. Бяха омаяни един от друг и връзката им крепнеше с всеки изминал ден. Всичко, до което се докосваха, се превръщаше в злато.

Веднъж Били спомена мимоходом, че светлините в студиото изсушават кожата й и я правят да изглежда груба, докато слънцето и въздухът навън я напукват.

Без да каже нито дума. Дънкан се заключи в лабораторията на клиниката и я изненада с изобретението на вълшебен мехлем. Той го изготви, без да го изпробва върху животни, а използва вместо това най-модерна научна технология.

Друг път Били каза, че сутрин кожата й е отпусната.

Дънкан измайстори нощен крем против остаряване, който придава на кожата чувство на свежест и еластичност.

Не след дълго той създаде серия от кожни кремове, предназначени специално за нея, а един ден, като забеля за колко многобройни са станали нейните лични подмладяващи средства, тя подхвърли на Дънкан, че той би могъл да ги пусне на пазара.

Той й обеща, че ще го направи само, ако тя ги рекламира.

Тя се съгласи и всичко тръгна оттук.

Серията кремове се оказа така успешна, че много скоро на първия етаж на всеки универсален магазин се появи бутик „Купър клиник скин кеър“. Много скоро компанията се появи на нюйоркската стокова борса и спечели четвърт милион долара.

Може би, за да компенсира годините на страдания, съдбата се усмихна на Били Доун.

Благодарение на нова хирургична намеса, детеродните й органи, които бяха пострадали сериозно по време на масовото изнасилване от страна на бандата, сега бяха напълно възстановени. Скоро тя забременя и след девет месеца роди великолепни близнаци.

Били съзнаваше много добре първостепенните си задължения. Майчинството беше преди всичко друго. Така че тя напусна моделирането за една година, а после продължи да работи само тогава, когато й харесваше.

Такова е естеството на търсенето и предлагането, че ограничените й ангажименти само я превърнаха в още по-търсен модел и по-скъпо платен, разбира се.

Едуина Дж. Робинсън бе на върха на славата си.

Изложбената къща не бе единственото нещо, което извлече полза от вестникарските и телевизионните репортажи за убийствата, извършени от Лео, и последвалата го смърт. Тя стана знаменитост с това че бе дръпнала спусъка и по такъв начин бе отървала града от психопата с най-печална слава. Излишно е да споменаваме, че бе спасила живота на дъщеря си и на супермодела Били Доун. Снимката й се появи във всички вестници и списания и по телевизията в цялата страна. Отначало тя се мръщеше, защото мислеше, че цялата тази публицистична кампания ще навреди на търговската дейност на „Едуина Дж.“ Вярваше, че връзката на криминалните хроники с нейното име ще бъдат пагубни за фирмата.

Но Уилям Питърс, директорът на агенцията по печата, бе на седмото небе. Уверяваше я, че ако не беше този случай, тя никога нямаше да си осигури подобна реклама. Имаше право. Поканиха я да гостува на „Донахю“ и на „Опра“ едновременно и тя се съгласи, но се върна след две седмици, за да излъчи по телевизията модните ревюта на „Едуина Дж.“ Продуцентите на двете шоу програми приеха с радост.

Тя отначало се безпокоеше за бъдещето на „Едуина Дж.“ заради партньорството си с Лео Флъд.

Отново безпокойството й бе излишно. Загубата бе минимална и лесно бе преодоляна, тъй като тя всъщност не бе сключила договор лично с Лео, а с компанията „Бек Флъд и Кронин“. Договорът остана в сила, фирмата просъществува и новите директори Соул Бек и Дейвид Кронин извършиха само една-единствена промяна, когато поеха ръководството от бащите си. Те просто зачеркнаха думата „Флъд“ от името й.

Бутиците на „Едуина Дж.“ за авангардна мода имаха невероятен успех. Десените бяха последна дума на модата. Засрамиха „Суоч“ и „Рибок“. Само след една година печалбата на компанията от продажбите възлезе на триста милиона долара.

Но още преди това Едуина и Р. Л. сключиха официален брак. Венчаха се тихо в присъствието единствено на няколко приятели. Алелуйа и Лесли бяха шафери. Булката се облече в тоалет, производство на „Едуина Дж.“ и запази моминското си име.

След женитбата последва смяна на местоживеенето. Едуина веднага обяви дома си в Сан Ремо за продажба, а Р. Л. се освободи от крайградската си къща. Заедно се заеха да търсят ново жилище. Тъй като имаха неограничени възможности, решиха, че могат да се поразпуснат. Купиха двойна градска къща в същия квартал, в който бе клиниката на Купър. Имаше гараж, вътрешен басейн и огромна двойно висока бална зала.

Едуина прегради залата и веднага я трансформира в офис. След една година тя разкри клон за моделиране на мъжко облекло. Дрехите се разпродаваха като топъл хляб. След това започна да произвежда и спално бельо, както и цяла серия домашно обзавеждане.

Алелуйа Купър нямаше проблеми. Беше дете на известна майка, известен баща и популярна „мащеха“. Както бе предсказала Олимпия, тя стана новата сензация в света на модата след Брук Шийлдс. Всички харесваха младостта и свежестта й, независимо от необичайния й вид.

Скоро чаровното личице с пънкарска прическа започна да се появява на кориците на всички големи списания от двете страни на Атлантика. Алелуйа искаше и получаваше годишен доход, изразяващ се с шестцифрено число. И това само при непълен работен ден.

Единственото основание за недоволство бе, че трябваше да съобразява програмата си с часовете за училище. От друга страна, Едуина настояваше целият доход да се внася в банката.

— Може да ти потрябва някой ден, детенце — говореше й тя. — Човек никога не знае…

Алелуйа обаче изобщо не възрази, когато майка й се омъжи за Р. Л. и когато баща й заживя с Били Доун. Тя обичаше и двете семейства еднакво и непрекъснато сновеше между тях, изпълнена с щастливо блаженство. Обожаваше близнаците на Купърови и искрено се радваше, че Лесли Шаклбъри е нещо като неин брат.

Тя и Лесли се разбираха прекрасно. Разбира се, Алелуйа не устоя на изкушението да промени малко външния му вид. И така тя придружи Лесли до магазините в Ийст Вилидж и избра това, което му трябваше. После го повлече при любимия си майстор на пънкарски прически в „Астор прейс“.

Промяната в Лесли бе мигновена и невиждана. Косата му сега бе зализана както през 50-те години. Строги авиаторски очила смениха тежките рогови рамки. Облеклото му се състоеше от грижливо скъсани и оръфани дънки „Ливайс“ и протрито кожено яке.

— Сега си екстра! — възкликна Алелуйа.

Излишно е да казваме, че Руби не се беше променила. Единствената разлика бе, че сега трябваше да се грижи за две деца и все мърмореше, че имат вид, сякаш ги е влачило куче.

Олимпия Арпел се оттегли от трескавата дейност на модната реклама. Продаде компанията си на Айлийн Форд, която наследи Били Доун и Алелуйа, заедно с всички други модели, и си купи жилище на Хаваите.

Тъй като никога не беше се омъжвала и бе живяла съвсем сама, никой не се учуди, че тя се влюби в съседа си Ървинг Гинзбърг, също бивш гражданин на Ню Йорк. Той беше шестдесетгодишен пенсионер и вдовец, който до неотдавна бе произвеждал модни облекла. Странно бе това, че цели двайсет години той и Олимпия бяха живели почти елин до друг в Манхатън и не бяха се срещнали, докато не заминаха за Хавайските острови.

Ървинг Гинзбърг направи предложение на Олимпия и тя го прие. Двамата с готовност продадоха жилищата си и купиха голяма къща на брега на океана с частен плаж и великолепен изглед към Диамантения остров.

Олимпия хареса брачния си живот и нито за миг не съжали за бесния ритъм на Ню Йорк. Мястото тук бе райско. Но тя не помнели да се откаже от цигарите.

Фред Косина откри, че комбинацията от наднормено тегло и поемането на храни с високо съдържание на холестерол бе убийствена. Докато преследваше един ден някакъв тип, заподозрян в убийство, той получи инфаркт и прекара дванайсет часа на операционната маса в критично състояние. Когато най-накрая го изписаха от болницата, гърдите му бяха прорязани от дълъг белег, като доказателство за хирургичната намеса в сърдечната област. След като се върна в полицейския участък, той откри, че е преместен от отдела на по-лека административна работа. Това обстоятелство и необходимостта да премине на диета го накараха да излезе скоро в пенсия и да открие частно детективско бюро.

С удоволствие се зае да проследява кръшнали съпрузи и неверни съпруги. Всичко друго бе за предпочитане пред ровенето в бумагите и гледането на дневните сериали по телевизията.

И все пак ужасно му липсваше работата. Полицаят си оставаше полицай.

Звездата на детектив Кармен Толедо изгря внезапно в полицейските среди. Това че бе едновременно жена и пуерториканка й придаваше особено обаяние. Нюйоркската полиция продължи да я издига и по този начин я превърна в своя знаменитост.

Известно време тя имаше глупостта да вярва, че бързото й повишение в йерархията е резултат от блестящата й полицейска работа. Когато осъзна, че това не е така, направо побесня.

Нямаше да позволи на никого да издевателства над нея, та макар и това да бе в нейна полза. Защото Кармен Толедо бе изключително горда. Тя напусна участъка и се обади на бившия си партньор.

— Шефе, мислите ли, че имате нужда от помощничка? — попита тя Фред Косина.

— Дявол го взел! Разбира се! — отвърна без колебание той. — Нямаш представа колко много съпрузи, които умират да се разведат с неверните си съпруги, трябваше да отпратя поради липса на персонал.

След година бизнесът процъфтя — удвои се и продължи да се разширява. Наложи се да наемат още детективи.

Така частен детектив Фред Косина стана Агенция за частно разследване „Косина-Толедо“. Името наистина започна да звучи внушително.

За Кармен и Фред сякаш нищо не се беше променило от добрите стари времена. Почти.

Антонио де Рискал продължи да управлява върхушката в модния свят и не пожела да я напусне. Наистина му липсваше Анук, но това не означаваше, че трябва да страда вечно. Трябваше да се съобразява с общоприетите норми. За да съхрани популярността си — тази, която му бе нужна — реши, че му трябва нова декоративна жена, за да допълни образа му.

Съпруга. Трябваше му друга съпруга, която да развява знамето му пред цялата нация. Друга Анук, която да се примири с неговите наклонности и да няма особено големи сексуални потребности.

Антонио познаваше Мариса Карлайл от много години. Тя беше трийсет и петгодишна вдовица с половин милиард долара наследство и убийствена красота. Ядеше много малко, бе прекалено забавна и очарователно зла. Бе и тайна лесбийка. Също като Анук.

Подобно на Анук, тя бързо се сдуши с Дафид Къмбърланд.

Точно една година след смъртта на Анук, Антонио и Мариса се ожениха. Церемонията бе от тези приказни вълшебства, които репортерите обожават. И какво друго мислите, че носеше на сватбата булката, освен изумително красива рокля „де Рискал“, бродирана с перли и обвита от дантели и бисери с дълъг десет метра шлейф.

Ако имаше друга жена с гърди като на Анук, това бе Мариса де Рискал, и ако Антонио бе огън, то тя бе барут.

Също като в добрите стари времена. Заедно те властваха неизменно на върховете на Манхатън, некороновани император и императрица в най-големия град на света.

Естествено, семейство де Рискал продължиха да организират грандиозни тържества, където се твореше модата. С това Мариса доказа, че подобно на Анук, тя е най-добрата домакиня в Ню Йорк.

Първото голямо тържество бе дадено, за да ознаменува успеха на „Едуина Дж.“ Проведоха го в бруклинските ботанически градини. Имаше коктейли, официална вечеря и приказен бал.

Дойде цялото общество. Някои бяха изненадани, други просто любопитни да разберат на какво се дължи особената чест, оказана на тяхната колежка моделиерка и бивша работничка в бранша.

Но Мариса, винаги изобретателна също като Анук притежаваше този салонен блясък, който само една кучка — от рода на Анук — можеше да оцени.

— Скъпи приятели, какъв голям успех пожъна Едуина! Не е ли чудесно? — повтаряше Мариса, като се мъчеше да подчертае с това колко мил и благороден е Антонио.

Точно по време на този приказен бал Мариса де Рискал се огледа и разбра колко мършави са повечето жени, как грозно стърчат кокалите им и хлътват страните им. А виж, Били Доун, отново бе бременна и толкова щастлива, докато танцуваше цяла нощ се Дънкан Купър, така привлекателна!

Хм-м-м-м-м, помисли си Мариса де Рискал. Малко повече месце, съвсем мъничко, ще й придаде много по-различен и по-здравословен вид. Но не много. Не е зле да наддаде две-три кила и ще изглежда великолепно… Може това да постави началото на нова мода.

Защото, мислеше си тя, като сравняваше Били Доун с танцуващите скелети наоколо, една жена може да е много слаба. Но, продължаваше да разсъждава тя, обвила щастливо ръце около врата на Антонио, една жена никога, абсолютно никога, не може да бъде достатъчно богата.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.